Справа № 804/4105/13-а
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" квітня 2015 р. м. Київ К/800/44982/13;

К/800/44770/13;

К/800/46179/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М.,
Олексієнка М.М.,
при секретарі: Борілло Ю.В.,

за участю: ОСОБА_1 , представника Військової частини НОМЕР_1 ,

розглянувши в порядку касаційного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , треті особи Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону, Казначейство Бабушкінського району міста Дніпропетровська, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 , представника позивача Таран Марії Михайлівни, на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року, за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року, і за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року,

встановив:

ОСОБА_2 25 березня 2013 року звернулася в суд із зазначеним позовом, у якому, після уточнення 28 березня 2013 року позовних вимог, просила: поновити строк звернення до суду з даним позовом; визнати протиправними дії суб`єктів владних повноважень; скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » генерал-майора ОСОБА_4 від 8 грудня 2011 року № 64-пм в частині її звільнення з військової служби у відставку за пунктом «в» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) за віком, а також наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_5 від 24 квітня 2012 року № 92 в частині її звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, за пунктом «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за віком; зобов`язати відповідачів поновити її на посаді начальника апаратної засекреченого телефонного зв`язку військової частини НОМЕР_2 у військовому званні сержанта військової служби за контрактом та звільнити у встановленому порядку за пунктом «б» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за станом здоров`я; стягнути з військової частини НОМЕР_2 моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано наказ від 8 грудня 2011 року № 64-пм, виданий військовою частиною НОМЕР_1 , в частині звільнення ОСОБА_2 з військової служби у відставку за пунктом «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за віком. Скасовано наказ від 24 квітня 2012 року № 92, виданий військовою частиною НОМЕР_2 , в частині звільнення ОСОБА_2 з військової служби та виключення зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, за пунктом «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за віком. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_1 поновити позивача на посаді начальника апаратної засекреченого телефонного зв`язку військової частини НОМЕР_2 у військовому званні сержанта військової служби за контрактом. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Внесено зміни до пункту 4 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » генерал-майора ОСОБА_4 від 8 грудня 2011 року № 64-пм (по особовому складу), де замість пункту «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за віком, зазначено підставу звільнення сержанта ОСОБА_2 , начальника апаратної засекреченого телефонного зв`язку телеграфно-телефонного взводу роти зв`язку командного полку 138 зенітного ракетного полку, відповідно пункт «б» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за станом здоров`я, згідно висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби. Внесено зміни до наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_5 від 24 квітня 2012 року № 92 (по стройовій частині), де замість пункту «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за віком, зазначено підставу звільнення сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_2 , начальника апаратної засекреченого телефонного зв`язку телеграфно-телефонного взводу роти зв`язку командного полку 138 зенітного ракетного полку, звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 8 грудня 2011 року № 64-пм з військової служби відповідно до пункту «б» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за станом здоров`я, на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби. Зобов`язано зробити перерахунок грошового забезпечення з врахуванням виплачених сум. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року скасувати, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року залишити в силі.
Військова частина НОМЕР_1 у касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року скасувати і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Військова частина НОМЕР_2 у касаційній скарзі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року та прийняти нове рішення про задоволення апеляційної скарги цієї військової частини у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, вислухавши пояснення представника військової частини НОМЕР_1 , перевіривши і обговоривши доводи касаційних скарг, правильність

правової оцінки обставин справи і застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Судами встановлено, що ОСОБА_2 проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника апаратної засекреченого телефонного зв`язку телеграфно-телефонного взводу роти зв`язку командного пункту 138 зенітного ракетного полку у званні сержанта до закінчення строку контракту 10 грудня 2011 року.
1 листопада 2011 року позивачем було подано рапорт на ім`я начальника штабу-першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 про клопотання перед вищим командуванням щодо продовження їй військової служби понад граничний вік за новим контрактом терміном на п`ять років, дане клопотання підтримано командуванням військової частини та готувалося подання на укладення нового контракту. Цього ж дня документи на укладення контрактів понад граничний вік з військовослужбовцями військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_2 : подання на залишення на військовій службі понад граничний вік з сержантом ОСОБА_2 та інші документи, було направлено начальнику відділу особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » генерал-майора ОСОБА_4 від 8 грудня 2011 року № 64-пм (по особовому складу) сержанта ОСОБА_2 , начальника апаратної засекреченого телефонного зв`язку телеграфно-телефонного взводу роти зв`язку командного пункту 138 зенітного ракетного полку, звільнено з військової служби у відставку за пунктом «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII (за віком), з правом носіння військової форми одягу.
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_5 від 24 квітня 2012 року № 92 (по стройовій частині) сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_2 , начальника апаратної засекреченого телефонного зв`язку військової частини НОМЕР_2 , звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 8 грудня 2011 року № 64-пм з військової служби у відставку відповідно до пункту «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за віком (з правом носіння військової форми одягу), визнано, що 23 квітня 2012 року справи та посаду здала, і з 23 квітня 2012 року її виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зняття з військового обліку до Ленінського РВК міста Дніпропетровська.
Вирішуючи даний спір суд першої інстанції виходив з того, що наказ від 8 грудня 2011 року № 64-пм, виданий військовою частиною НОМЕР_1 , є протиправним, оскільки такий прийнятий на підставі довідки, згідно якої ОСОБА_2 придатна до військової служби, тоді як довідка про непридатність позивача до такої служби була складена пізніше під час перебування на лікарняному. При цьому наказ від 24 квітня 2012 року № 92, виданий військовою частиною НОМЕР_2 , прийнято на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 , якій підпорядкована військова частина НОМЕР_2 , а тому такий також є протиправним. Звільнення ОСОБА_2 за віком, а не за інвалідністю, є порушенням її прав та законних інтересів.
Суд апеляційної інстанції ухвалюючи рішення встановив, що перед закінченням строку контракту військової служби ОСОБА_2 , відповідачі, не вияснивши всіх обставин, а в даному випадку, не встановивши фактичний стан здоров`я військовослужбовця, так як протягом останніх п`яти років позивач неодноразово лікувалася в Головному військово-медичному клінічному центрі Міністерства оборони України, та не провівши необхідної бесіди про звільнення, де б було роз`яснено підстави звільнення, всі права та обов`язки при звільненні, спочатку готували документи на укладення нового контракту, а потім звільнили ОСОБА_2 за віком. Факт формального підходу відповідачів до питання звільнення позивача підтверджується матеріалами справи, зокрема, наказом командира військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування по фактах, викладених у заяві громадянки ОСОБА_6 » від 27 квітня 2012 року № 218, яким з метою вжиття невідкладних та ефективних заходів щодо недопущення порушень чинного законодавства під час проведення заходів звільнення з лав Збройних Сил України, ефективному та виваженому прийнятті рішень з боку посадових осіб, наказано покарати винних. Апеляційний суд дійшов висновку, що дії військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 , а саме, формальний підхід до питання щодо звільнення військовослужбовця ОСОБА_2 , стали наслідком встановлення підстав звільнення, передбачених частиною 6 статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема, за віком, а не за станом здоров`я, що є підставою для зміни підстави звільнення ОСОБА_2 , зазначеної в оспорюваних наказах, замість за пунктом «в» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII за пунктом «б» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII.
У статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно відповідати вимогам законності і обґрунтованості. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Це випливає з конституційного принципу законності. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення судів попередніх інстанцій у цій справі не можна вважати такими, що відповідають вимогам законності і обґрунтованості.
Так, у статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено строки звернення до адміністративного суду, згідно до вимог частин 1, 2, 3 цієї статті адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до адміністративного суду щодо оскарження наказів від 8 грудня 2011 року № 64-пм та від 24 квітня 2012 року № 92 і поновлення її на посаді тільки 25 березня 2013 року, тобто з пропуском встановленого на це законом строку.
Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.
Вирішуючи даний спір суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України, якими визначено строки звернення до адміністративного суду та наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Судом першої інстанції не було вирішено клопотання ОСОБА_2 щодо поновлення їй строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, які вона заявляла у позовній заяві та у письмовому її уточненні.
Суд апеляційної інстанції на допущені судом першої інстанції порушення уваги не звернув, хоча про це вказували і відповідачі у своїх апеляційних скаргах.
Крім того вбачається, що 9 квітня 2013 року судом першої інстанції у судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_2 про залучення у справу Казначейства Бабушкінського району міста Дніпропетровська як третього відповідача, та залучено останнє у якості третьої особи на стороні відповідача. Однак в матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення судом першої інстанції Казначейство Бабушкінського району міста Дніпропетровська щодо його залучення у справу як третьої особи на стороні відповідача, про розгляд даної справи та час судового засідання.
Суд апеляційної інстанції доповнив вступну частину постанови від 15 серпня 2013 року, зазначивши третю особу на стороні відповідача Казначейство Бабушкінського району міста

Дніпропетровська, додатковою постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року.
При цьому відповідно до вимог, визначених у частині 1 статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях посилаються на контракт про проходження ОСОБА_2 військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого сплив 10 грудня 2011 року, однак в матеріалах справи копія такого контракту відсутня.
Згідно до вимог статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.
Вимоги статей 11, 159 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд до активного вжиття заходів щодо з`ясування обставин справи, та щодо законності і обґрунтованості ухваленого судового рішення.
За правилами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, всебічно, повно й об`єктивно встановити обставини, які підлягають доведенню в судовому процесі відповідно до предмету спору.
Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

Касаційні скарги ОСОБА_3 , представника позивача Таран Марії Михайлівни, Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року, постанову та додаткову постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року і від 15 жовтня 2013 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , треті особи Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону, Казначейство Бабушкінського району міста Дніпропетровська, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Заїка М.М.

Олексієнко М.М.