Справа № 2-а-12/11
Суддя: Сухоруков А. О.
Дата ухвалення: 2011-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 2-а-12/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2011 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Сядро Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Дніпропетровську адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Санітарно-епідеміологічна служба Самарського району м.Дніпропетровська, Виконавчий комітет Самарської районної у м.Дніпропетровську ради, кладовищенський комітет житлового масиву Одинківка м.Дніпропетровська, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання бездіяльності з приводу розширення меж кладовища протиправною, зобовязання розглянути питання та вжити заходи щодо подальшого обмеження кладовища та відновлення санітарної зони, притягнення до відповідальності винних осіб,

в с т а н о в и в:

19 серпня 2010 р. ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із адміністративним позовом до територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, про визнання бездіяльності з приводу розширення меж кладовища протиправною, зобовязання розглянути питання та вжити заходи щодо подальшого обмеження кладовища та відновлення санітарної зони, притягнення до відповідальності винних осіб.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що є власником домоволодіння № 1 по пров. Пристань у м. Дніпропетровську, яке вона успадкувала від батька. За рішенням Міськвиконкому № 5 від 09 березня 1971 року, її батько ОСОБА_5 отримав акт відводу земельної ділянки загальною площею 600 кв.м, яка був в його постійному користуванні до часу смерті, тобто до 02 березня 2008 року. На зазначеній земельній ділянці її батьком було збудовано житловий будинок, що було відомо Виконкому Самарської районної у м. Дніпропетровську ради у 1987 році. Однак право власності на домоволодіння її батько не зареєстрував. Після його смерті вона звернулася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області для прийняття обєкту в експлуатацію, однак їй було відмовлено в цьому, оскільки за останні 20 років захоронення на закритому кладовищі продовжувалися і впритул наблизилися до її будинку. Відстань між її будинком та кладовищем складає 6 м.

Також, головним лікарем Санітарно-епідеміологічної станції Самарського району м. Дніпропетровська 14 вересня 1998 року було видано припис, в якому визнано факт порушення головою кладовищенського комітету ОСОБА_6 Закону України Про дотримання санітарного та епідеміологічного благополуччя міста.

Вважає, що на час виділення земельної ділянки відповідач знав про порушення і що на кладовищі продовжують ховати людей.

Все вищевикладене перешкоджає їй у визнанні права власності на домоволодіння, що і послугувало підставою для звернення із цим позовом до суду.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати незаконною бездіяльність Дніпропетровської міської ради, що призвела до розширення меж закритого кладовища, зобовязати Дніпропетровську міську раду на найближчий сесії розглянути питання щодо вжиття заходів для обмеження подальшого розширення меж закритого кладовища, прийняти заходи щодо відновлення санітарної зони між її домоволодінням та кладовищем, притягнути до відповідальності винних осіб (а.с.а.с. 2-5, 38-41).

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши позов з тих же підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним мотивуючи це тим, що ані Дніпропетровська міська рада, ані Самарська районна у м. Дніпропетровську рада земельної ділянки під кладовище не виділяли, відсутні будь-які підтвердження продовження поховань. В задоволенні позову просили суд відмовити.

Представник третьої особи, Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, в судовому засіданні проти позову заперечувала, оскільки вважала його необґрунтованим та безпідставним. Вказала, що вини органів місцевого самоврядування в цьому не має, оскільки до них із скаргами громадяни не зверталися і про порушення вони не знали, внаслідок чого вказувати про їх бездіяльність не можливо. Просила суд в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, кладовищенського комітету житлового масиву Одинківка м. Дніпропетровська, в судовому засіданні проти позову заперечувала, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. В своїх поясненнях зазначила, що кладовища відкрите з 40 років минулого століття, межі не встановлено, однак існуючі не порушуються. Поховання відбувається, однак не за рахунок розширення меж, а за рахунок підпоховань на вільних місцях.

Представник третьої особи, Санітарно-епідеміологічної служби Самарського району м. Дніпропетровська в судове засідання на слухання по справі не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав, встановлених у судовому засіданні.

Судом встановлено, що за рішенням Ігренського міськвиконкому депутатів трудящих № 5 від 09 березня 1971 року, ОСОБА_5 було відведено земельну ділянку по вул. Центральній, 2-а у м. Ігрень загальною площею 600 кв.м (а.с.а.с. 6, 24).

15 квітня 1971 року відбувся відвід земельної ділянки ОСОБА_5 по вул. Центральній, 2-а у м. Ігрень загальною площею 600 кв.м в натурі (а.с. 12).

10 травня 1971 року із ОСОБА_5 було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м, за яким йому було передано в безстрокове користування земельну ділянку площею 600 кв.м по вул. Центральній, 2-а у м. Ігрені (а.с.а.с. 13-14).

За розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 1762-р від 17 жовтня 2008 року, житловому будинку по пров. Пристань присвоєно адресу пров. Пристань, 1 (колишня адреса вул. Центральна, 2-а), відзначено, що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно (а.с. 29).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_5 (а.с.а.с. 16, 17).

Із технічного паспорту на домоволодіння № 1 по пров. Пристань у м. Дніпропетровську, виготовленого станом на 21 листопада 2008 року, вбачається, що на земельній ділянці площею 600 кв.м самочинно споруджено житловий будинок А-1 з господарськими побудовами, право власності на які у встановленому законом порядку не зареєстровано (а.с.а.с. 18-23).

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради № 10/7-199 від 22 квітня 2009 року, управління не погоджується із оформленням правовстановлюючих документів на житловий будинок із господарськими побудовами по пров. Пристань, 1 у м. Дніпропетровську, оскільки будинок розташований менше ніж 50 метрів до закритого кладовища (а.с. 23).

ОСОБА_5 помер 02 березня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 207997 від 11 березня 2008 року (а.с. 25). Після його смерті свідоцтво про право на спадщину за законом в цілому 15 січня 2009 року отримала ОСОБА_1 (а.с. 26).

Земельна ділянка, на якій розташовано кладовище Одинківське, станом на 22 жовтня 2009 року ні за ким не зареєстроване (а.с. 27).

За змістом листа Відділу комунального господарства Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 202 від 16 жовтня 2009 року, приватні будинки по вул. Пристань були збудовані безпосередньо у близькості до прилеглої території кладовища, коли це кладовище вже функціонувало, тобто з порушенням відповідних норм забудови (а.с. 30).

У вересні-жовтні 1998 року Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів та Державною санітарно-епідеміологічною службою Самарського району було виявлено факт розширення меж кладовища Одинківське, самовільного будівництва там туалету (а.с.а.с. 31, 32, 33, 82).

Із листа Самарської районної санітарно-епідеміологічної станції м. Дніпропетровська вбачається, кладовище на ж/м Одинківка виникло близько 1850 року, на теперішній час кладовище зачинено, підпоховання проводяться на вільних місцях, підїзди до шляхів кладовища облаштовані, санітарний стан території задовільний, однак не витримується санітарно-захисна зона до будинків, що складає не менше 300 метрів, а в дійсності близько 10 метрів, що є порушенням п. 3.5 ДСанПіН 2.2.2.028-99 Гігієнічні вимоги до обладнання і утримання кладовищ в населених пунктах України(а.с. 87).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що мешкає поблизу кладовища Одинківське з 2002 року. Він був обраний головою кладовищенського комітету, однак пробув на займаній посаді недовго. Коли він вирішив перевірити законність поховань, звірити із книгою поховань, що була в наявності, то виявив, що відомості там відсутні. Прибутково-видаткової книги також немає. Паркан кладовища увесь час наближуються до дороги. Поховання на кладовищі відбувається і досі, хоронять сторонніх осіб, деяких без хреста та таблички з прізвищем та іменем.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що мешкає поблизу Одинківського кладовища з 1969 року. Коли головою кладовищенського комітету став ОСОБА_6, почалися поховання, переміщувалися паркани. Щотижня на кладовищі проходить поховання, ховають вдень. У позивачки за парканом були посаджені каштани, однак зараз вони знаходяться серед могил. Її матір зверталася до органів місцевого самоврядування, однак результатів це не дало.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він товаришував із батьком позивача, вони разом працювали, він часто навідувався до нього в гості. Раніше, поховань навпроти земельної ділянки не було, однак зараз є.

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного.

У відповідності до ст. 25 Закону України Про поховання та похоронну справу, за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації. За бажанням одного з родичів, визначених у частині п'ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері житлово-комунальної політики України. Це свідоцтво дає право його пред'явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов'язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері житлово-комунальної політики України. Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).

За змістом ст. 28 ЗУ Про поховання та похоронну справу, землі, на яких розташовані місця поховання, є об'єктами права комунальної власності і не підлягають приватизації або передачі в оренду. На території місця поховання не можуть бути розташовані об'єкти іншої, крім комунальної форми власності, за винятком випадків, передбачених статтею 29 цього Закону.

Положеннями ст. 30 ЗУ Про поховання та похоронну справу, утримання кладовищ, військових кладовищ, військових ділянок на кладовищах, військових братських та одиночних могил, земельних ділянок для почесних поховань, братських могил, а також могил померлих одиноких громадян, померлих осіб без певного місця проживання, померлих, від поховання яких відмовилися рідні, місць поховань знайдених невпізнаних трупів забезпечується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету. Утримання військових кладовищ, військових ділянок на цивільних кладовищах, військових братських та одиночних могил забезпечують виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, органи виконавчої влади із залученням органів охорони культурної спадщини відповідно до їх повноважень. Утримання місць поховань, що перебувають на державному обліку як об'єкти культурної спадщини, забезпечують виконавчі органи сільських, селищних, міських рад із залученням органів охорони культурної спадщини. Порядок утримання місць поховань військовослужбовців України, що знаходяться на території інших держав, та порядок утримання місць поховань іноземних військовослужбовців на території України визначаються відповідними міжнародними договорами України. Утримання в належному естетичному та санітарному стані могил, місць родинного поховання, колумбарних ніш, намогильних споруд і склепів здійснюється відповідно їх користувачами (власниками) за рахунок власних коштів. Утримання кладовищ, а також інших місць поховання забезпечують виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у порядку, встановленому спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері житлово-комунальної політики України.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що санітарна зона між кладовищем Одинківське у м. Дніпропетровську та земельною ділянкою по пров. Пристань, 1 у м. Дніпропетровську не дотримує встановленої п. 3.5 ДСанПіН відстані у 300 метрів, і навіть 50 метрів для закритих кладовищ.

Також Державними санітарними правилами і нормами Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України, затвердженими Постановою Головного державного санітарного лікаря України 01.07.1999 р. № 28 передбачена можливість підпоховання до могил, з часу захоронення яких минуло понад 20 років, а також поряд на вільних місцях.

При цьому позивач посилається на те, що санітарна межа була порушена в останні 20 років.

Однак ці посилання позивача в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, оскільки при виїздному судовому засіданні і огляді доказів на місці території кладовища, прилеглої до проїзду вулиці, найближчої до будинку позивачки, було встановлено, що значна кількість могил, які розташовані безпосередньо біля паркану кладовища і дещо вглиб кладовища не далі як на 10 рядів, датуються 40-80 роками ХХ сторіччя. Результати огляду кладовища узгоджуються із наданими сторонами фотографіями (а.с. 7-11, 89-102)

Тобто ОСОБА_5 отримував земельну ділянку вже при існуючих межах кладовища, із чого слідує, що його прав похованнями не порушувалися, стан, який існував до набуття прав на земельну ділянку, існує і до нині.

При цьому, суд не бере до уваги твердження позивача про незаконність проведених поховань на кладовищі у теперішній час, оскільки в даному випадку проводяться саме підпоховання, що не заборонено законом.

За таких обставин суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення позову.

Керуючись Державними санітарними правилами і нормами Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України, затверджених Постановою Головного державного санітарного лікаря України 01.07.1999 р. № 28, ст.ст. 25, 28, 30 Закону України Про поховання та похоронну справу, ст. ст. 8, 9, 17-19, 39, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня оголошення постанови апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні постанови, мають право подати апеляційну скаргу прогтягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.О. Сухоруков