Справа № 804/10372/13-а
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

іменем України

"16" квітня 2015 р. справа 804/10372/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя Суховаров А.В. (доповідач)

судді Головко О.В., Ясенова Т.І.,

при секретарі Троянові А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2013 у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 01.08.2013 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції, в якому просила визнати протиправним і скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № від 25.06.2013 про нарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 488474гр46коп та штрафних санкцій 244237гр23коп; визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення № від 25.06.2013 в частині нарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 27500гр та штрафних санкцій 13750гр.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2013 позов задоволений.

В апеляційній скарзі податкова інспекція просить постанову суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга фактично обґрунтована висновками акту перевірки про завищення витрат для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб; неправомірне включення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Мідуей», які є нікчемними. Крім того ОСОБА_1 не має балансу і не може проводити нарахування амортизації.

Перевіривши законність і обгрунтованість постанови суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

В період з 17.05.2013 року по 04.06.2013 року Новомосковською ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_1 за 2012 рік, за результатами якої складено акт №211/172/НОМЕР_1 від 11.06.2013. В акті перевірки зроблено висновки про порушення позивачкою статті 177 Податкового Кодексу України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 488474гр46коп; пункту 187.1 статті 187 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на 838гр46коп; пункту 198.6 статті 198 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за лютий та березень 2012 року в розмірі 27645гр.

Новомосковською ОДПІ 25.06.2013 прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 732711гр69коп, в тому числі за основним платежем 488474гр46коп, штрафними санкціями 244237гр23коп;

- №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 42725гр19коп, в тому числі за основним платежем 28483гр46коп та за штрафними санкціями 14241гр73коп.

Статтею 177 Податкового Кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподаткованим доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Статтею 138 Податкового Кодексу України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, та інших витрат.

В свою чергу витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Нормами пункту 138.6 статті 138 Податкового Кодексу України встановлено, що собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Також пунктом 138.2 статті 138 Податкового Кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно пунктом 198.1 статті 198 Податкового Кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) в необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового Кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення понесених витрат, у зв'язку з придбавання товарів (робіт, послуг), до складу витрат та сплачених сум ПДВ, у вартості товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, наслідком якої є поставка товару (робіт, послуг), понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника (пов'язаність цих витрат з одержанням доходу), документальне підтвердження цих витрат, сплата (нарахування) податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

Як вбачається з Акту перевірки, який став підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, висновки податкового органу про порушення позивачкою норм податкового законодавства, в межах заявлених позовних вимог, ґрунтуються на тому що в лютому 2012 року ОСОБА_1 включено до валових витрати на отримання від ТОВ «Мідуей» запчастини на суму 137499гр99коп. На думку податкової інспекції, позивачка не мала права включати вказані витрати до складу валових з огляду на висновки акту перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ «Мідуей» №3689/221/37733280 від 31.10.2012, складеного ДПІ в Жовтневому районі м.Дніпропетровська, згідно якого у ТОВ «Мідуей» відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності підприємство відсутнє за місцем реєстрації.

Між ОСОБА_1 та ПП «Мідуей» укладено договір №022912 від 29.02.2012 на закупівлю автозапчастин. Згідно видаткових та податкових накладних, рахунків-фактур, ТОВ «Мідуей» поставило позивачу балки передні в зборі для автомобілю у загальній кількості три штуки загальну суму 165000гр. За придбану продукцію позивачка повністю розрахувалась, в тому числі сплатила податок на додану вартість. В подальшому товарно-матеріальні цінності використані позивачкою у власній господарській діяльності.

Таким чином, факт здійснення реальних господарських операцій між позивачкою та ТОВ «Мідуей» підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку та податкової звітності.

Податкові накладні оформлені відповідно до статті 201 Податкового Кодексу України та відповідають статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податковий кредит позивачкою сформований на підставі належно оформлених податкових накладних.

Зробивши висновки про нікчемність укладених правочинів податковий орган не врахував, що згідно статті 204 Цивільного Кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Порушення ТОВ «Мідуей» податкових зобов'язань не є підставою для визнання укладених ним правочинів нікчемними.

Крім того, формування податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Вищенаведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі «Булвес» проти Болгарії». Європейський суд зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.06.2013 в частині нарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 27500гр та за штрафними санкціями в сумі 13750гр. В іншій частині вказане податкове повідомлення-рішення позивачкою не оскаржувалось.

Стосовно висновків відповідача про завищення валових витрат, що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб на 488474гр46коп, колегія суддів зазначає наступне:

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що пунктом 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України встановлено, що витрати фізичної особи-підприємця для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб формуються у тому ж порядку, як і у платників податку на прибуток, використання позивачем основних засобів у власній господарській діяльності є нормативно обґрунтованою підставою для нарахування амортизаційних відрахувань на такі основні фонди.

Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» надає фізичній особі - підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів, придбання пально-мастильних матеріалів.

Тому, висновок податкового органу про відсутність у приватного підприємця права здійснювати облік основних засобів та включати до валових витрат витрати у вигляді амортизаційних відрахувань по основним засобам, які використовуються у підприємницькій діяльності є безпідставним та є намаганням обмежити позивачку в правах, передбачених статтями 138,139,144-146,177 Податкового Кодексу України.

Заперечення відповідача щодо порушення позивачем ведення обліку основних засобів окружний суд правильно не прийняв до уваги, оскільки такі доводи викладені в запереченнях на позов, тобто не були предметом дослідження під час проведення перевірки.

При цьому єдиною підставою для висновку про завищення позивачем валових витрат та донарахування податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб був висновок податкової інспекції про неможливість ведення позивачем бухгалтерського обліку основних засобів та нарахування амортизаційних відрахувань.

Віднесення позивачкою до складу витрат, безпосередньо не пов'язаних з веденням господарської діяльності, податковою інспекцією під час перевірки не встановлено.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що понесені позивачкою протягом 2012 року витрати прямо пов'язані з господарською діяльністю: наданням послуг з перевезення вантажів.

Використання запчастин, вартість на придбання яких віднесена до складу витрат відповідних звітних періодів 2012 року, для ремонту автомобілів, що використовувались ОСОБА_1 у власній господарській діяльності, підтверджено наданими як до перевірки, так і до матеріалів справи, первинними документами: податковими і видатковими накладними, банківськими виписками про перерахунок коштів, актами списання запчастин на ремонт транспортних засобів, договорами оренди автомобілів, свідоцтвами реєстрації транспортних засобів.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 41, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2013 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: А.В. Суховаров

Суддя: О.В. Головко

Суддя: Т.І. Ясенова