Справа № 826/493/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2015 року № 826/493/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Огурцова О.П., Шулежка В.П., розглянувши у письмовому провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Міністерства аграрної політики та продовольства України
про визнання незаконними дій та скасування наказу, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - відповідач) про:

- визнання противоправними дій Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо надання відпустки начальнику Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації ОСОБА_1;

- скасування наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 933-к від 17.12.2014 року;

- зобов'язання Міністерство аграрної політики та продовольства України виплатити заробітну платню ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 18 по 29 грудня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що дії відповідача щодо надання їй відпустки без збереження заробітної плати є протиправними, а оскаржуваний наказ таким, що підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що наказом відповідача, який ґрунтується на Законі України «Про державний бюджет України на 2014 рік» було обмежено численні її права і свободи, закріплені в Конституції України, зокрема, її статті восьмої.

При цьому, позивач також звертає увагу, що вона є єдиною особою, відповідно до якої відповідачем застосовано абзац другий пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», що в свою чергу свідчить про дискримінацію позивача.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував, в своє обґрунтування посилався на те, що оскаржуваний наказ прийнято в межах, наданих Мінагрополітики України повноважень та у відповідності до чинного законодавства.

У зв'язку з подачею клопотань всіма особами, які беруть участь у справі, суд на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про можливість подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 04 вересня 2014 року за № 420-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації, як таку, що успішно пройшла стажування на зазначену посаду за переведенням з Державної інспекції сільського господарства України з посадовим окладом 2 948, 00 грн. на місяць.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 933-в від 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 12 календарних днів з 18 по 29 грудня 2014 року.

Вказаний наказ було прийнято відповідно до абзацу другого пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» та ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Незгода позивача з вказаним наказом та діями по його винесенню обумовила звернутися з позовом до адміністративного суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Главою V Кодексу законів про працю України «Час відпочинку» та Законом України «Про відпустки» передбачено надання відпусток громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Зокрема, відповідно до ст. 84 Кодексу законів про працю України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

При цьому, статтею 25 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) (в редакції чинній станом на час розгляду справи) передбачено випадки надання відпустки в обов'язковому порядку без збереження заробітної плати за бажанням працівника.

Водночас, відповідно до ст. 26 вказаного Закону за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було видано наказ, яким відповідно до абзацу другого пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» та ст. 26 Закону України «Про відпустки позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 12 календарних днів з 18 по 29 грудня 2014 року.

Відповідно до абзацу другого пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року № 719-VII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Надати право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Установити, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади цих заходів:

- положення статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються;

- до працівників, які перебувають у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до цього Закону, обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, встановлені статтею 7 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", не застосовуються.

Таким чином, відповідно до вказаних вище норм, законодавець наділив керівників центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, правом, зокрема, щодо надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, без застосування статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу).

При цьому, суд звертає увагу, що вказаних вище керівників наділено таким правом, а не обов'язком.

Водночас, надання відпустки без збереження заробітної плати має здійснюватися лише з єдиною метою - забезпечення скорочення видатків.

Надаючи оцінку встановленим під час розгляду справи обставинам суд зазначає наступне.

Відповідачем надано суду довідку від 06 лютого 2015 року № 25, відповідно до якої Міністерством аграрної політики та продовольства України в 2014 році працівникам було надано 321 день відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ст. 26 Закону України "Про відпустки".

Окрім цього, відповідно до наданої довідки від 09 лютого 2014 року № 31 встановлено, що кошторисом видатків Міністерства аграрної політики та продовольства України на 2014 рік було передбачено фонд оплати праці в розмірі 26771,0 тис. грн. У зв'язку зі скороченням видатків, змінами до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», у квітні 2014 року фонд оплати праці Мінагрополітики України був зменшений на 2324,9 тис. грн. та у серпні 2014 року - на 661,0 тис. грн.

Вказаною довідкою також зазначено, що економія коштів при наданні відпусток без збереження заробітної плати працівникам міністерства відповідно до статті 26 Закону України «Про відпустки» в 2014 році становить 53758, 47 грн., в тому числі і щодо ОСОБА_1

У той же час, позивач на підтвердження існування обставин, викладених в позовній заяві, надав суду додаткові письмові пояснення та долучив заяву ОСОБА_2, який обіймав посаду директора Департаменту роботи з персоналом Міністерства аграрної політики та продовольства України на час видання оскаржуваного наказу, з яких вбачається що у 2014 році Мінагрополітики України за ініціативою міністра (адміністрації) застосовувало норму Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 31.07.2014 № 1622-VII, яким доповнено Прикінцеві положення пунктом 6-6, в одному єдиному випадку і лише до начальника Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації Міністерства аграрної політики та продовольства України ОСОБА_1

Надаючи оцінку встановленим під час розгляду справи обставинам суд звертає увагу на той факт, що вищевказані довідки відповідача містять в собі лише інформацію, що стосується надання відпусток та економії коштів відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки», проте в них відсутні інформація щодо зазначених обставин у відповідності до абзацу другого пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік».

У зв'язку із викладеним суд не може взяти їх до уваги, як належні докази правомірності оскаржуваного позивачем рішення.

Одночасно, інші докази, які б спростовували доводи позивача викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях матеріали справи не містять, а відповідачем будь-яких інших доказів надано не було.

Суд також звертає увагу на ту обставину, що у такий спосіб відповідачем було скорочено витрати фонду оплати праці у 2014 році (26 771 000, 00 грн. згідно кошторису) лише на 3 107, 27 грн.

Окрім цього, в день винесення оскаржуваного наказу, позивача наказом № 766-К від 17.12.2014 року було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, що в сукупності з іншими встановленими обставинами може свідчити про упередженість, недобросовісність та дискримінаційний підхід з боку відповідача у спірних правовідносинах.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Суд зазначає, що ст. 38 Конституції України передбачено, що громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ст. 21 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби у своїй країні.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці і на захист від безробіття.

Кожна людина, без якої-небудь дискримінації, має право на рівну плату за рівну працю.

Кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, гідну, що забезпечує, людини існування для нього самого і його сім'ї і доповнюване, при необхідності, іншими засобами соціального забезпечення.

Таким чином під час розгляду даної справи встановлено, що дії відповідача, пов'язані з наданням відпустки без збереження заробітної сплати ОСОБА_1 не відповідають меті визначеній у абзаці другому пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», а відтак є протиправними.

За вказаних обставин, з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України № 933-к від 17.12.2014 року «Про надання відпустки ОСОБА_1.».

При цьому, суд зазначає, що оскільки наказ № 933-к від 17.12.2014 року визнано протиправним, позивач з період з 18 по 29 грудня 2014 року вважається таким, що перебував у вимушеному прогулі.

Виходячи з поняття вимушеного прогулу це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу;

Пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, а саме з 18 по 29 грудня 2014 року.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи те, що ОСОБА_1, відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI, звільнена від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом стосовно нього не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо надання відпустки начальнику Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації ОСОБА_1 без збереження заробітної плати на підставі п. 6-6 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік».

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України № 933-к від 17.12.2014 року «Про надання відпустки ОСОБА_1.».

4. Зобов'язати Міністерство аграрної політики та продовольства України виплатити заробітну плату ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 18 по 29 грудня 2014 року.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко
Судді: О.П. Огурцов
В.П. Шулежко