Справа № 2а/1770/2885/2012
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2012-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шарапа В.М.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"19" листопада 2012 р. Справа № 2а/1770/2885/2012

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Моніча Б.С.

ОСОБА_2

при секретарі Степанській А.В.

за участю сторін:

розглянувши апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Рівненському районі Рівненської області, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "20" серпня 2012 р. у справі за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Рівненської області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07 лютого 2012 року № та № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 280199 грн. основного платежу і 18111 грн. штрафної (фінансової) санкції та в частині зменшення розміру від'ємного значення податку на додану вартість на 186247 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2012 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення від 07 лютого 2012 року № в частині нарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 212 019 грн. основного платежу і 14739 грн. штрафної (фінансової) санкції. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення від 07 лютого 2012 року № в частині в частині зменшення позивачу розміру від'ємного значення податку на додану вартість на 183763 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. В своїй апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2012 року, в частині задоволених позивних вимог ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. В своїй апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2012 року, в частині якою відмовлено у задоволенні їхніх позовних вимог та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 01 по 28 грудня 2011року ДПІ у Рівненському районі проведено планову виїзну перевірку ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» на предмет дотримання вимог податкового, валютного і іншого законодавства за період з 01.07.2010 року по 30.09.2011 року. Позивачем акт перевірки підписано з запереченнями, які розглянуті відповідачем та залишені без задоволення. За результатами перевірки ДПІ у Рівненському районі 07 лютого 2012 року прийняті податкові повідомлення-рішення: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток підприємств на 371450 грн., з яких 348662 грн. за основним платежем та 22788 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 211747 грн., в тому числі за серпень 2010 року на 47167 грн., за вересень 2010 року на 25500 грн., за березень 2011 року на 14264 грн., за квітень 2011 року на 99540 грн., за червень 2011 року на 3525 грн., за липень 2011 року на 1400 грн., за вересень 2011 року на 20351 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 5441 грн. Позивачем рішення відповідача оскаржені до ДПС у Рівненській області, рішенням якої №5579/10-210/34 від 13 квітня 2012 року скаргу задоволено частково, податкове повідомлення-рішення від 07 лютого 2012 року № скасовано в частині застосованої штрафної (фінансової) санкції у розмірі 5441 грн., у решті рішення залишені без змін. Нове податкове повідомлення-рішення на час розгляду справи судом відповідачем позивачу не вручено, а відтак податкове повідомлення-рішення від 07 лютого 2012 року № не вважається відкликаним і є чинним. ДПС України скаргу позивача на рішення відповідача залишено без задоволення. Дані обставини стверджені актом перевірки від 20 січня 2012 року, оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями про результати розгляду скарги та повторної скарги, запереченнями до акту перевірки та результатом їх розгляду.

В акті перевірки зазначено про порушення позивачем вимог законодавства про оподаткування, а саме підпункту 4.1.1. статті 4, пункту 5.1., підпункту 5.2.1, підпункту 5.3.9., пункту 5.9. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»; пунктів 138.4., 138.6. статті 138, підпункту 139.1.9. статті 139, абзацу 2 пункту 7 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового кодексу України; статей 203, 207, 215, 216 та 228 Цивільного кодексу України; підпунктів 7.4.1., 7.4.4., 7.4.5. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пункту 200.1. статті 200, абзацу 8 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.

Встановлено, що за вересень 2010 року позивач у декларації з податку на прибуток за ІІІ квартал 2010 року відобразив реалізацію на експорт сільськогосподарської продукції на суму 5992671 грн., а ВМД за цей період підтверджено реалізацію продукції на суму 5992889 грн. Тобто до складу валових доходів не віднесено валових доходів в сумі 218 грн. від реалізації сільськогосподарської продукції на експорт. Дані обставини не заперечує позивач, вони підтверджені дослідженою судом декларацією з податку на прибуток підприємства за ІІІ квартал 2010 року. Згідно підпункту 4.1.1. статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», чинного на час здійснення господарських операцій і відображення їх у податковій декларації, валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи/

За ІІ півріччя 2010 року та І квартал 2011 року позивачем занижено задекларовані показники приросту балансової вартості запасів на суму відповідно 32671 грн. та 5380 грн., оскільки товариством не виключено запаси, використані не у господарській діяльності: інші витрати операційної діяльності, що компенсуються за рахунок прибутку у вигляді 50% паливно-мастильних матеріалів на орендований легковий автотранспорт в сумі 15161 грн.; інші витрати операційної діяльності, що компенсуються за рахунок прибутку к сумі 3004 грн.; вартість матеріалів, списаних на створення основних фондів у сумі 14506 грн. та 5380 грн. Також за ІІ півріччя 2010 року занижено балансову вартість запасів на суму 41973 грн. Згідно додатку К1/1 до Декларації по податку на прибуток підприємства за І квартал 2011 року балансова вартість запасів станом на 01.01.2011 року становить 11420262 грн., а згідно додатку К1/1 до Декларації по податку на прибуток підприємства за 2010 рік балансова вартість запасів станом на 31.12.2010 року становить 11378289 грн. Дані обставини не заперечує позивач, вони підтверджені дослідженими судом деклараціями з податку на прибуток за відповідні періоди, аналізом бухгалтерських рахунків 203 «паливо», 207 «запасні частини», 209 «інші матеріали».

Крім того за ІІ півріччя 2010 року позивачем було занижено балансову вартість запасів по рахунку 26 «тукосуміш» на суму 53900 грн. та за І квартал 2011 року на суму 39267 грн. внаслідок того, що платником податку не включено до собівартості тукосуміші вартості її переробки. Послуги по переробці давальницької сировини (виробництво тукосуміші), отримані від ТОВ «УкрТехноФос» позивачем включено до рядка 04.13. Декларацій з податку на прибуток за ці періоди. Однак дані суми підлягають включенню до собівартості виготовленої тукосуміші, що обліковується на рахунку 23 та є запасами суб'єкта господарювання відповідно до вимог пункту 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246, зареєстровано в МЮ України 02 листопада 1999 року за №751/4044.

Положенням визначено, що первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат: суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю) за вирахуванням непрямих податків; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв'язку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству; транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів). Сума транспортно-заготівельних витрат, що узагальнюється на окремому субрахунку рахунків обліку запасів, щомісячно розподіляється між сумою залишку запасів на кінець звітного місяця і сумою запасів, що вибули (використані, реалізовані, безоплатно передані тощо) за звітний місяць. Сума транспортно-заготівельних витрат, яка відноситься до запасів, що вибули, визначається як добуток середнього відсотка транспортно-заготівельних витрат і вартості запасів, що вибули, з відображенням її на тих самих рахунках обліку, у кореспонденції з якими відображено вибуття цих запасів. Середній відсоток транспортно-заготівельних витрат визначається діленням суми залишків транспортно-заготівельних витрат на початок звітного місяця і транспортно-заготівельних витрат за звітний місяць на суму залишку запасів на початок місяця і запасів, що надійшли за звітний місяць; інші витрати, які безпосередньо пов'язані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях. До таких витрат, зокрема, належать прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати підприємства на доопрацювання і підвищення якісно технічних характеристик запасів. Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що твердження позивача про те, що в даному випадку, він діяв у межах чинного законодавства безпідставні.

Внаслідок таких дій позивачем порушено вимоги пункту 5.1., підпункту 5.2.1., пункту 5.9. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», чинного на час вчинення господарських операцій і відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку, які встановлюють, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті. Вартість запасів оплачених, але не отриманих (не оприбуткованих) платником податку - покупцем, до приросту запасів не включається. Вартість запасів оплачених, але не відвантажених (не знятих з обліку) платником податку - продавцем, до убутку запасів не включається. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду є меншою за їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових витрат платника податку у такому звітному періоді.

Крім того, судом встановлено, що у ІІ та ІІІ кварталах 2011 року товариством завищено валові витрати на суму відповідно 91201 грн. та 119242 грн. у зв'язку з отриманням товарів та віднесенням їх на собівартість і не зменшення попередньої оплати по постачальниках ТОВ «Транс-Юг Трейдинг», ТОВ фірма «Укрпродторг», ДП «ОСОБА_4 Хім-Україна», яка була включена до валових витрат у попередніх звітних періодах (І кварталі 2011 року). Дані обставини не заперечує позивач. Такі дії є порушенням вимог абзацу 2 пункту 7 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового кодексу України, де зазначено, що витрати не визначаються щодо товарів (результатів робіт, послуг), отриманих (наданих) після дати набрання чинності розділом III цього Кодексу, у частині вартості таких товарів (робіт, послуг), оплаченої у вигляді авансів (передоплати) до такої дати, у разі якщо такі аванси були враховані платником податку у складі валових витрат на дату їх оплати, а також у період перебування на спрощеній системі оподаткування.

Стосовно ІІ кварталу 2011 року суд першої інстанції правильно визначив, що позивач відніс до складу валових витрат 162 714 грн. вартості послуг по переробці давальницької сировини (виробництво тукосуміші), отриманих від ТОВ «УкрТехноФос» та оприбуткованих на витрати збуту, які не є витратами на передпродажну підготовку товарів - витратами на збут, а мають формувати собівартість придбаних та реалізованих товарів відповідно до ціни їх придбання з урахуванням витрат на приведення їх до стану, придатного до продажу відповідно до підпункту 138.6. статті 138 Податкового кодексу України, та мають бути включені до собівартості виготовленої тукосуміші, що обліковуються на рахунку 26 та є запасами суб'єкта господарювання. Тим самим позивач порушив вимоги пункту 138.4. статті 138 Податкового кодексу України, який визначає, що витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім не розподільних постійних загально виробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

У судовому засіданні підтверджено і висновок відповідача про завищення податкового кредиту по податку на додану вартість за серпень 2010 року на суму 25500 грн. та серпень, вересень 2011 року в сумі 2151 грн. і 334 грн. внаслідок: подання уточнюючого розрахунку по декларації з ПДВ за серпень 2010 року, в якому у рядку 16 зазначена сума податку на додану вартість «-25500 грн.». Однак в подальшому дана сума не була врахована у зменшення податкового кредиту, так як не мала права на віднесення сум податку до податкового кредиту та в подальшому ця сума не була врахована при визначенні сум податку, що підлягає сплаті до бюджету або бюджетному відшкодуванню; включення до податкового кредиту у серпні та вересні 2011 року податку на додану вартість в сумі відповідно 2151 грн. та 334 грн. на підставі податкових накладних №№ 37 і 41, виданих ТОВ «Юнітранс ЛТД», в яких не зазначено прізвище уповноваженої платником особи, яка підписала податкову накладну. Всього завищено суму податкового кредиту на 27985 грн. Зазначені обставини стверджені дослідженими судом деклараціями за перевірений період, уточнюючою декларацією з ПДВ за серпень 2010 року, податковими накладними №№ 37 і 41, виданими ТОВ «Юнітранс ЛТД».

Зазначені дії порушують вимоги пунктів 198.1., 198.6. статті 198, пунктів 201.1., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України. Даними нормами права передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача). Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Таким чином судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги доводи позивача про відповідність податкових накладних, виданих ТОВ «Юнітранс ЛТД» вимогам до їх заповнення, оскільки висновки акту перевірки з цього приводу не спростовані у встановленому порядку. Заперечень до акту перевірки щодо наявності податкових накладних, заповнених у встановленому порядку, позивачем не подавалось, тому висновок, викладений в акті перевірки про невідповідність цих накладних вимогам до їх заповнення, належними і допустимими доказами не спростований. Надання податкових накладних з наявними необхідними реквізитами у судове засідання не спростовує висновків акту перевірки про відсутність таких реквізитів під час проведення перевірки, оскільки позивачем не дотримано порядку врегулювання розбіжностей між висновками, які містяться в акті перевірки та фактичними обставинами справи, передбаченого статтею 86 Податкового кодексу України.

За наведених обставин рішення відповідача в цій частині прийнято обґрунтовано на підставі встановлених і підтверджених належними, допустимими доказами фактів порушення вимог законодавства про оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість, а тому підстав для їх скасування судом не встановлено. В частині збільшення позивачу зобов'язань з податку на прибуток у сумі 136643 грн. основного платежу і 8049 грн. штрафних (фінансових) санкцій та податку на додану вартість у сумі 27984 грн. рішення відповідача є обґрунтованими і не підлягало визнанню протиправними та скасуванню.

Що стосується оспорюваних рішень в частині збільшення грошових зобов'язань позивачу з податку на прибуток у сумі 212019 грн. основного платежу і 14739 грн. штрафних (фінансових) санкцій та з податку на додану вартість у сумі 183763 грн., то вони є протиправними і підлягають скасуванню входячи з наступного.

Встановлено, що у перевіреному періоді позивач мав господарські відносини з контрагентами та відносив до складу валових витрат вартість придбаних товарів (послуг), а до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені у вартості придбаних товарів (послуг). Дані обставини підтверджені первинними документами бухгалтерського обліку, документами про використання придбаних товарів (послуг) у господарській діяльності, товарно-транспортними накладними, які підтверджують факт транспортування товарів від продавця до покупця. Господарські операції відображені у податковому обліку (деклараціях з податку на прибуток і податку на додану вартість) відповідних звітних періодів.

В основу оспорюваних податкових повідомлень-рішень покладено висновки відповідача про порушення ТОВ "УкрТехноФос-Плюс» вимог пункту 5.1., підпункту 5.2.1, підпункту 5.3.9., пункту 5.9. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпунктів 7.4.1., 7.4.4., 7.4.5., статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 138.4 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 та пунктів 198.1 і 198.3 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI внаслідок здійснення господарських операцій з контрагентом позивача, які орган державної податкової служби вважає безтоварними.

Однак, такі висновки відповідача суд першої інстанції вважав безпідставними та такими, що ґрунтуються не на нормах закону та фактичних обставинах здійснення господарських операцій, а на припущеннях, не підтверджених належними і допустимими доказами і з таким висновком суду першої інстанції погоджується судова колегія апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року (надалі - Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"), господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Згідно частини 1 статті 9 цього ж Закону факт здійснення господарських операцій фіксується первинними документами.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальну зміну майнового стану суб'єкта господарювання, яка фіксується шляхом складення контрагентами первинних документів. Вимога щодо реальної зміни майнового стану суб'єкта господарювання кореспондує з положеннями Законів України «Про оподаткування прибутку підприємств» та «Про податок на додану вартість», а також Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (надалі - Податковий кодекс України), якими встановлено порядок формування платниками податків валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість та визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств і податком на додану вартість. Дані законодавчі акти були чинні під час здійснення господарських операції позивачем у перевірений період.

Згідно з положеннями пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року валовими витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Відповідно до підпункту 5.2.1. пункту 5.2. статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті. Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, у зв'язку з висновками про порушення якого, позивачу донараховано податкові зобов'язання з податку на прибуток спірним рішенням, не включаються до складу валових витрат, зокрема, будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

В свою чергу, стаття 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року не встановлює вимог до форми чи виду документів, які були б належні для цілей податкового обліку, тобто були б обов'язковими для підтвердження віднесення певних витрат до складу валових витрат. Тому, підлягають застосуванню загальні вимоги до первинного документу, які встановлені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з підпункту 7.5.1. пункту 7.5 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). В свою чергу, податкова накладна, за правилами підпункту 7.2.3. пункту 7.2 статті 7 вказаного Закону, складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках, оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Згідно з підпунктом 7.4.5. пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що не підтверджені податковими накладними. В силу приписів підпункту 7.2.4. пункту 7.2 статті 7 вказаного Закону, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Зареєстровані в якості платника податку на додану вартість особи отримують відповідне свідоцтво.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Згідно підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку та витрати банківських установ. Пунктом 138.2 статті 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

В силу вимог підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 розділу ІІІ Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

В свою чергу, відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 розділу V Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Згідно з пунктом 198.2 статті 198 розділу V Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Пунктом 198.6 статті 198 розділу V Податкового кодексу України передбачено, що до податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином надані позивачем в судове засідання документи на підтвердження здійснення господарських операцій по придбанню товарів і послуг у контрагентів ТОВ «Контрактпромбуд», ТОВ «Українська агропромислова група», ПП «Інвестюгаагротранс», ТОВ «Торговий дім «ІС-Холдинг», ПП ТК Юнітекс-Трейд», ПП «Укрхімресурси» ТзОВ «Авто-Трейд-Компані» є первинними в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та відповідають всім необхідним вимогам, передбаченим цим Законом. Надані позивачем для перевірки та в судове засідання податкові накладні, виписані цими ж контрагентами відповідають вимогам Закону України «Про податок на додану вартість та Податкового кодексу України, претензії щодо їх форми та змісту у відповідача відсутні. Такими первинними документами підтверджується фактичне здійснення позивачем господарської операції з придбання товарів та послуг у ТОВ «Контрактпромбуд», ТОВ «Українська агропромислова група», ПП «Інвестюгаагротранс», ТОВ «Торговий дім «ІС-Холдинг», ПП ТК «Юнітекс-Трейд», ПП «Укрхімресурси», які стали підставою для формування ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» валових витрат 2011 року та податкового кредиту у перевірений період.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем спростовано висновок відповідача, викладений в акті перевірки про те, що господарські операції не підтверджені первинними документами (накладними, ТТН та іншими) та є такими, що не використовуються у господарській діяльності. Отже, збільшення позивачеві грошового зобов'язання по податку на прибуток підприємств на 226758,00 грн. та зменшення розміру від'ємного значення по податку на додану вартість на 183763,00 грн., є неправомірним.

За наведених обставин позовні вимоги позивача підлягали до задоволення частково, а податкові повідомлення-рішення від 07 лютого 2012 року № та № в частині нарахування ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 212019,00 грн. основного платежу і 14739 грн. штрафних (фінансових) санкцій, в частині зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на 183763 грн. - скасуванню.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, постанова суду першої інстанції у даній справі є обґрунтованою та законною, а тому її слід залишити без змін, доводи позивача та відповідача є не переконливими, спростовуються наведеним вище та відповідно, не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Рівненському районі Рівненської області, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "20" серпня 2012 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) І.Г. Охрімчук

судді: (підпис)

(підпис) ОСОБА_5

ОСОБА_2

Повний текст Ухвали виготовлено "20" листопада 2012 р.

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" вул.Соборна,370-В,м.Рівне,33024

3- відповідачу ОСОБА_6 податкова інспекція у Рівненському районі Рівненської області вул.Відінська,8,м.Рівне,Рівненська область,33023