Справа № 813/6373/13-а
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 р. Справа № 876/13773/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Глушка І.В. та Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2013 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Самборі та Самбірському районі Львівської області про визнання вимоги незаконною та її відкликання, -

В С Т А Н О В И В :

14.08.2013 року позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати незаконною та скасувати вимогу № Ф-915 від 05.08.2013р., винесену Управлінням Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог Фізична особа-підприємець (надалі -ФОП) ОСОБА_1 зазначає, що Пенсійний фонд не вказав норми, яка б зобов'язувала створити базу для нарахування єдиного внеску або дозволила робити це замість платника. На думку позивача, законодавцем не передбачено механізму створення бази для нарахування єдиного внеску органами ПФУ замість платника, а норма ч.1 п.3 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування» не є зобов'язальною, а лише визначає правило та порядок утворення такої бази. В уточненнях позивач зазначає, що не оспорює суму, нараховану вимогою №ф-915 від 05.08.2013 р. оскільки вважає, що визнання вимоги незаконної є достатнім, а про стягнення суми має звертатись Управління.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, мотивуючи, що дана постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою задоволити позовні вимоги. В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 вказує на те, що факт провадження нею підприємницької діяльності не покладає на неї обов'язків платника єдиного внеску.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, а відтак на підставі ч. 1 ст. 41 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відкритому судовому засіданні, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. При цьому колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи, згідно Свідоцтва серії НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку та з 01.01.2012р. перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-УІ від 8.07.2010 року ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного внеску.

Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області винесено вимогу № Ф-915 про сплату боргу від 05.08.2013 р. на суму 10355,18 грн., яку ФОП ОСОБА_1 отримала 10.08.2013 р.. Зі змісту документу вбачається, що недоїмку нараховано відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування» та картки особового рахунку платника. Згідно з Карткою особового рахунку платника ФОП ОСОБА_1, пенсійним органом нараховано 10 970,78 грн., з них сплачено 615,60 грн., тому залишок становить 10 35,18 грн..

Враховуючи те, що ФОП ОСОБА_1 заперечує будь-яке нарахування нею особисто єдиного внеску та визнає, що не нараховувала єдиний внесок, відповідачем надано розрахунок мінімального розміру єдиного внеску для фізичної особи-платника єдиного внеску на спрощеній системі оподаткування, виходячи з бази нарахування єдиного внеску та розміру єдиного внеску, визначеного Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування» з тою метою, щоб обґрунтувати як визначався мінімальний розмір.

Згідно з цим розрахунком кожен місяць з січня 2011 р. по червень 2013 р. база нарахування єдиного внеску для мінімального розміру єдиного внеску визначалась виходячи з п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», розмір єдиного внеску - відповідно до ч.11 ст.8 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (34,7%), і виходячи з цього визначався мінімальний розмір єдиного внеску.

Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 заперечує покладення на неї обов'язків платника єдиного внеску та визначення нею самостійно бази нарахування єдиного внеску, а відтак спір виник щодо можливості застосування до неї ч.1 абз. 2 ст. 25 Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування».

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов'язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, пп.2.1.3 п.2.1 «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України 27.09.2010 №21-5 (далі - Інструкція), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається виключно цим Законом та прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Виходячи із п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI для платників (фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім'ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

Частиною 2 ст.6 Закону №2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність до територіального органу Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом за погодженням з відповідними фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та центральним органом виконавчої влади у галузі статистики.

Згідно з п.3.2 Порядку фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, самі за себе і за членів сім'ї, які беруть участь у провадженні підприємницької діяльності, формують та подають до органів Пенсійного фонду звіт один раз на рік до 1 квітня року, наступного за базовим звітним періодом.

Базовим звітним періодом для них є календарний рік.

Звіт подається за формою згідно з додатком 5 до цього Порядку.

Відповідно до ч.ч.3, 8 ст.9 Закону №2464-VI, п.4.9 Інструкції, обчислення єдиного внеску територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до територіальних органів Пенсійного фонду, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом.

Пунктом 4.6 Інструкції, встановлено порядок обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними у пп.2.1.3 п.2.1 розділу ІІ цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування.

Так, згідно з пп.4.6.1, 4.6.2 п.4.6 цієї Інструкції зазначена категорія платників (фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності) самостійно обчислює для себе та членів своїх сімей, які беруть участь у провадження ними підприємницької діяльності, суму єдиного внеску, яка не може бути менше мінімального страхового внеску за кожну особу на місяць.

Платники сплачують єдиний внесок у вигляді авансового платежу в розмірі, який самостійно визначили, до 20 числа місяця, наступного за місяцем, за який він сплачується.

Суми єдиного внеску, сплачені у вигляді авансових платежів, ураховуються платником при остаточному розрахунку, який здійснюється ним не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом.

Базовим звітним періодом є календарний рік.

Згідно з ч.11 ст.9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Пунктом 7 ст.13 Закону №2464-VI передбачено, що Пенсійний фонд та його територіальні органи мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Відповідно до ч.4 ст.25 Закону №2464-VI територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій органами Пенсійного фонду України, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів, визначена Інструкцією.

Відповідно п.6.3 цієї Інструкції органи Пенсійного фонду надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках:

а) якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника або актів звірок з органами податкової служби сум доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску або органами Пенсійного фонду у повідомленнях-розрахунках визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті;

б) якщо платник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати єдиного внеску;

в) якщо платник має на кінець звітного базового періоду борги зі сплати фінансових санкцій.

Із матеріалів справи вбачається, що вимога про сплату недоїмки від 05.08.2013 року була надіслана одночасно з повідомленням-розрахунком на всю суму донарахованого єдиного внеску, оскільки саме в останньому пенсійним органом було визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті, в сумі 10355,18 грн, що отримана позивачем 10.08.2013 року.

Виходячи з того , що ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного внеску, то відповідно до ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У зв'язку із цим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на протиправні дії Управління Пенсійного фонду України в м.Самборі та Самбірському районі Львівської області в частині формування вимоги про сплату недоїмки із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є безпідставними, оскільки Управління Пенсійного фонду України в м.Самборі та Самбірському районі Львівської області при формуванні таких діяло на підставі, в межах компетенції та у спосіб, що передбачені Законом №2464-VI та Інструкцією.

Згідно п.п.6.5. 6.6 Інструкції протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки платник зобов'язаний сплатити зазначені у вимозі суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком суми боргу, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, платник узгоджує її з органами Пенсійного фонду у порядку, встановленому Пенсійним фондом України, а у разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду - має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

У відповідності до п.6.4 Інструкції вимога про сплату боргу формується, зокрема на підставі звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників за формою згідно з додатком 5 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області правомірно було сформовано та надіслано позивачу вимогу, а відтак позовні вимоги позивача щодо її скасування є безпідставними.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 41, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2013 року у справі № 813/6373/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді І.В.Глушко

Р.Й. Коваль