Справа № 824/789/15-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2015-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2015 р. м. Чернівці Справа № 824/789/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левицького В.К.,

за участю секретаря судового засідання Жураковської Ю.М.,

сторін:

представника позивача - Бацали М.В.,

відповідач - не з'явився,

представників третьої особи - Бурлака Д.В., Шевчука С.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом виконавчого комітету Чернівецької міської ради

до ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області.

про обмеження права на проведення мирного зібрання.

встановив:

Виконавчий комітет Чернівецької міської ради (далі - позивач) звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив обмежити право на проведення мирних зібрань та заборонити ОСОБА_4 проведення 21 травня 2015 р. "лежачої" акції під дверима центрального входу в Управління Міністерства внутрішніх справ в Чернівецькій області по вул. Головній, 24 в м. Чернівцях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що проведення «лежачої» акції безпосередньо біля вхідних дверей Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області призведе до порушення прав та свобод інших громадян, передбачених Конституцією та Законами України, перешкоджатиме вільному доступу громадян та працівників до державної установи, перешкоджатиме державному органу здійснювати повноваження, передбачені Законом України «Про міліцію», що завдасть шкоди громадській безпеці та громадському порядку.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_4 (далі - відповідач) подав до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, зазначаючи, що проведення «лежачої» акції біля центрального входу в Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області ніяким чином не вплине на роботу органу, а також до порушення громадського порядку. Крім того, зазначав, що в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області окрім центрального входу є також і запасний вхід, через який може здійснюватися доступ до установи.

В судове засідання призначене на 08.05.2015 р. відповідач вдруге не з'явився, явку представника в судове засідання не забезпечив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не направив. Доказів на підтвердження поважності не прибуття в судове засідання відповідач не надав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується телефонограмами від 05.05.2015 р. та 07.05.2015 р.

Враховуючи наведене, а також приписи ч. 4 ст. 182 КАС України щодо скороченого строку розгляду вказаної категорії спору, суд вважає, що нез'явлення у судове засідання відповідача належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання без поважних причин не перешкоджає вирішенню спору по суті за наявними в справі матеріалами.

Ухвалою суду від 05.05.2015 р. залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області (далі - третя особа, УМВС України в Чернівецькій області).

Третя особа подала до суду письмові пояснення, в яких вказувала, що відповідач своїми діями перешкоджатиме не тільки нормальній роботі УМВС України в Чернівецькій області (зокрема в частині здійснення прийому громадян, прийому заяв і повідомлень про злочини, виїзду слідчо-оперативної групи для реагування на злочини та правопорушення, конвоювання до судів осіб, які утримуються в ізоляторі тимчасового тримання тощо), але й порушуватиме право громадян на звернення за допомогою до органів державної влади, тобто, у даному випадку, існує реальна загроза порушень громадського порядку, що дає підстави суду заборонити відповідачу такі дії.

В судовому засіданні представники третьої особи не заперечували проти задоволення адміністративного позову та посилалися на наявність підстав обмеження права на проведення мирного зібрання та заборони відповідачу проведення запланованої акції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, судом встановив наступне.

27.04.2015 р. ОСОБА_4 звернувся із заявою до Чернівецького міського голови Каспрука О.П. про проведення «лежачої» акції під дверима УМВС України в Чернівецькій області на відстані не менше одного метра від дверей центрального входу з 15:00 до 17:00 год. 21.05.2015 р. Орієнтовна кількість учасників 10 чоловік. Відповідальним за проведення громадського заходу визначено ОСОБА_4, із зазначенням засобів зв'язку. Також вказував, що блокувати чи перешкоджати роботі управління не ставить за мету.

В день отримання вказаної заяви, Чернівецька міська ради повідомила телефонограмою та факсом УМВС України в Чернівецькій області про надходження заяви від ОСОБА_4, що підтверджуються довідкою позивача. Вказана обставина особами, які беруть участь у справі не заперечувалась.

Як вбачається із матеріалів справи, 28.04.2015 р. УМВС України в Чернівецькій області на адресу позивача направило клопотанням, в якому просило звернутися до суду з позовом щодо заборони проведення або перенесення «лежачої» акції відповідача. В обґрунтування вказувало, що проведення в заявленій формі, а саме лежача людина перед входом до адміністративного приміщення УМВС України в Чернівецькій області порушує права і свободи інших людей, працівників держустанови та перешкоджає нормальній роботі державного органу.

Вважаючи, що проведення відповідачем «лежачої» акції призведе до порушення прав та свобод інших громадян, а також може завдати шкоди громадській безпеці та громадському порядку, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 39 Конституції України громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування; обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), ратифікована Верховною Радою України згідно із Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», гарантує кожній особі, серед інших прав і свобод, право на свободу зібрань та об'єднання.

Зокрема, положеннями ст.11 Конвенції встановлено, що здійснення прав на свободу зібрань та об'єднання не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.

Статтею 21 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого ще Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 р. № 2148-VIII, також визнається право на мирні збори. Зазначена стаття визначає, що користування цим правом не підлягає ніяким обмеженням, крім тих, які накладаються відповідно до закону і які є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах державної чи суспільної безпеки, громадського порядку, охорони здоров'я і моральності населення або захисту прав та свобод інших осіб.

Мирні зібрання можна розтлумачити як масові заходи громадян, відкриті й доступні кожному, хто бажає взяти у них участь. Мирні заходи проводяться з метою вираження ставлення тих чи інших груп, об'єднань громадян до суспільних явищ та проблем, привернення уваги органів влади до них та є однією із форм безпосередньої демократії. Основною рисою мирних зібрань є мирний характер їх проведення.

За характером, метою, місцем проведення розрізняють різні форми мирних зібрань. Так, ст. 39 Конституції України визначає мирні заходи як збори, мітинги, походи і демонстрації. Необхідно зазначити, що цей перелік не є вичерпним.

Положенням ст.182 КАС України передбачено, що мирні зібрання можуть бути у формі зборів, мітингів, походів, демонстрацій тощо.

Тобто, з аналізу вищевказаних норм передбачено можливість прояву мирних зібрань в інших формах, крім тих які прямо визначені в ст. 39 Конституції України та ст. 182 КАС України.

З наданої до суду заяви про проведення «лежачої» акції від 27.04.2015 р. вбачається, що відповідач планує провести «лежачу» акцію під дверима УМВС України в Чернівецькій області не менше одного метра від дверей центрального входу з 15:00 до 17:00 год. 21.05.2015 р. з метою ознайомлення його та його матір ОСОБА_7 з матеріалами кримінальних проваджень; встановити та притягнути до відповідальності працівників УМВС України в Чернівецькій області, які умисно ввели слідство в оману і неналежним чином виконували свої обов'язки. Орієнтовна кількість учасників 10 чоловік. Крім того, зазначав, що блокування чи перешкоджання роботі управління не ставить за мету.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що запланована відповідачем лежача форма мирного зібрання не може бути перешкодою для його проведення за умови мирних характеру та мети такого зібрання.

Тлумачення приписам ч. 1 ст. 39 Конституції України надано Конституційним Судом України у Рішенні від 19.04.2001 р. № 4-рп/2001 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 39 Конституції України про завчасне сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій (справа щодо завчасного сповіщення про мирні зібрання).

Так, у названому Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що положення ч. 1 ст. 39 Конституції України щодо завчасного сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій в аспекті конституційного подання треба розуміти так, що організатори таких мирних зібрань мають сповістити зазначені органи про проведення цих заходів заздалегідь, тобто у прийнятні строки, що передують даті їх проведення. Ці строки не повинні обмежувати передбачене ст. 39 Конституції України право громадян, а мають служити його гарантією і водночас надавати можливість відповідним органам виконавчої влади чи органам місцевого самоврядування вжити заходів щодо безперешкодного проведення громадянами зборів, мітингів, походів і демонстрацій, забезпечення громадського порядку, прав і свобод інших людей.

Дослідженням письмових доказів встановлено, що 27.04.2015 р. відповідач повідомив Чернівецьку міську раду про проведення «лежачої» акції 21.05.2015 р., тобто завчасно і у позивача достатньо часу для підготовки та вжиття заходів щодо підготовки для безперешкодного проведення відповідачем мирного зібрання та забезпечення громадського порядку, прав і свобод інших людей.

Статтею 64 Конституції визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Законодавством України, незважаючи на положення Конституції України, рекомендації міжнародних інституцій, висновків Конституційного Суду України, законодавчо не врегульовано реалізацію права на мирні зібрання.

Поряд з цим, правове становище дозволяє адміністративним судам розглядати справи щодо обмеження реалізації права на мирні зібрання, що врегульовано ст. 182 КАС України.

Частиною 5 ст. 182 КАС України передбачено, що суд задовольняє вимоги позивача в інтересах національної безпеки та громадського порядку в разі, якщо визнає, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей.

Виходячи з положень наведених норм, мирні зібрання є одним із засобів відстоювання людиною і громадянином своїх прав, свобод та інтересів у демократичному суспільстві. Право громадян на свободу мирних зібрань в Україні гарантується та захищене державою, яка зобов'язана забезпечити його ефективну реалізацію. Здійснення цього права не підлягає жодним обмеженням, крім випадків установлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Тобто держава повинна насамперед гарантувати реалізацію права осіб на мирні зібрання, а застосування обмежень щодо реалізації цього права не є правилом та можливе як виняток за наявності передбачених законом підстав і являється найсуворішим заходом, який може застосуватися у разі неможливості держави забезпечити реалізацію держави на таке зібрання.

Свої позиції щодо реалізації передбаченого ст. 11 Конвенції права на свободу мирних зібрань Європейський суд з прав людини висловив у рішеннях у справах «Станков та об'єднана македонська організація «Ілінден» проти Болгарії» (2001), «Іванов та інші проти Болгарії» (2005), «Християнська демократична народна партія проти Молдови» (2006), «Оллінджер проти Австрії» (2006), «Вєренцов проти України» (2013 р.), «Шмушкович проти України» (2013 р.) та інших.

Так, обмеження прав, гарантованих ст. 11 Конвенції, може бути застосовано за наявності таких умов:

- вони встановлені законом;

- мають законну мету, зокрема застосовуються в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб;

- є необхідними в демократичному суспільстві.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що єдиною правовою підставою у відповідності до ст. 11 Конвенції та ст. 182 КАС України обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання є встановлення факту, що проведення мирного зібрання може створити реальну небезпеку заворушень чи злочинів, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам людей. При цьому, така небезпека не повинна бути уявною, а має ґрунтуватися на конкретних фактах чи даних про наявність реальної загрози інтересам національної безпеки та громадського порядку, а позивач повинен не лише повідомити про загрози, які можуть виникнути у зв'язку з проведенням зібрання, а й надати суду докази, які стали підставою для такого висновку.

Суд констатує, що позивачем у позовній заяві та під час розгляду справи не наведено жодної легітимної цілі для обмеження у реалізації права на мирні зібрання визначенні п. 2 ст. 11 Конвенції і аналогічними положеннями ч. 2 ст. 39 Конституції України.

Також виконавчим комітетом Чернівецької міської ради не надано до суду належних та допустимих доказів того, що проведення відповідачем «лежачої» акції створює реальну небезпеку національній безпеці та громадському порядку.

Крім того, позивачем не надано до суду обґрунтованих пояснень та доказів необхідності заборони мирних зібрань з огляду на необхідність такої у демократичному суспільстві, зокрема, що така заборона відповідає нагальній соціальній потребі і, зокрема є пропорційна поставленій легітимній меті.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що існує реальна загроза національній безпеці та громадському порядку, а також того, що проведення мирного заходу може призвести до заворушень чи вчинення кримінальних злочинів, що створить загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про обмеження реалізації права мирних зібрань є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Суд не бере до уваги доводи представників УМВС України в Чернівецькій області стосовно того, що в даному випадку існує реальна загроза порушень громадського порядку, з огляду на наступне.

Зі змісту ст. 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» слідує, що громадський порядок це суспільні відносини, що забезпечують належні умови для суспільно корисної діяльності, відпочинку й побуту людей, включаючи зовнішні умови для нормального функціонування різних громадських установ.

Здійснення повноважень щодо забезпечення законності, правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян під час проведення мирних зібрань Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» покладено на органи місцевого самоврядування.

Так, відповідно до п.п. 3 п. «б» ч.1 ст. 38 вказаного Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів, здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про міліцію» міліції для виконання покладених на неї обов'язків надається право вимагати від громадян і службових осіб, які порушують громадський порядок, припинення правопорушень та дій, що перешкоджають здійсненню повноважень міліції, виносити на місці усне попередження особам, які допустили малозначні адміністративні порушення, а в разі невиконання зазначених вимог застосовувати передбачені цим Законом заходи примусу.

Враховуючи вище викладене, суд констатує, що у разі порушення відповідачем громадського порядку під час проведення «лежачої» акції, УМВС України в Чернівецькій області не позбавлено можливості належним чином реагувати на припинення правопорушення.

Також суд не бере до уваги доводи третьої особи щодо повторного вчинення відповідачем правопорушенням передбаченого ч. 1 ст. 1851 КуПАП України, а саме порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, оскільки доказів визнання відповідачем винним у вказаному правопорушенні особами, які беруть участь у справі не надано.

Доводи представників третьої особи, що відповідач проведенням лежачої акції буде перешкоджати нормальній роботі УМВС України в Чернівецькій області та порушуватиме право громадян на звернення за допомогою до органів державної влади, суд вважає надуманими та необґрунтованими.

Судовим розглядом встановлено та не заперечувалося особами, які беруть участь у справі, що з вулиці Чайковського в м. Чернівцях є запасний (додатковий) вхід та заїзд в приміщення УМВС України в Чернівецькій області. Доказів неможливості їх використання під час проведення відповідачем запланованої акції для забезпечення належної роботи установи представники третьої особи не надали.

Інші доводи наведені представниками позивача та третьої особи суд не бере до уваги, оскільки вони не вказують на наявність підстав для обмеження відповідача в реалізації його права на мирне зібрання.

Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що існує реальна загроза національній безпеці та громадському порядку, а також того, що проведення мирного заходу може призвести до заворушень чи вчинення кримінальних злочинів, що створить загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про обмеження реалізації права мирних зібрань є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи вказане рішення, суд також враховує, що позивач не виконав свій обов'язок щодо забезпечення виконання закону та дотримання прав людини, зокрема стосовно вжиття заходів до забезпечення безперешкодного проведення масового заходу, а лише скористатися своїм правом на звернення до суду з позовом про встановлення обмежень у реалізації права.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 39 Конституції України, ст. ст. 8, 9, 70, 71, 86, 159 - 167 та 182 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Порядок та строки набрання постановою законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя В.К. Левицький