Справа № 817/3871/14
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3871/14

28 квітня 2015 року 16год. 30хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

представник позивача: ОСОБА_2,

відповідача 1: представник не з'явився,

відповідача 2: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Сектору медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області
про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу , -
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області), Сектору медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - СМЗ ГУ МВС України у Львівській області) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання інформації на заяву та відмову в скасуванні наказу ВМЗ ГУМВС України у Львівській області від 06.09.2011 року №85 «Про призначення т.в.о. начальника ВЛК лікарні з поліклінікою», визнання протиправним та скасування повністю наказу ВМЗ ГУМВС України у Львівській області від 06.09.2011 року №85 «Про призначення т.в.о. начальника ВЛК лікарні з поліклінікою» та визнання протиправним та скасування повністю наказу ГУМВС України у Львівській області «Про затвердження Положення про відділ медичного забезпечення УМВС України у Львівській області».

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що відповідачем на заяви позивача безпідставно не надано копію Положення про відділ медичного забезпечення ГУ МВС України у Львівській області, яке було діючим станом на 16.09.2011 року та завірену копію наказу про затвердження даного Положення. Також стверджували, що у відповіді до заяви позивача начальником СМЗ ГУ МВС України у Львівській області не було надано обґрунтувань щодо відмови в наданні інформації та копій документів, про які зазначалося у заяві, чим, на думку позивача, внаслідок бездіяльності порушено вимоги си.2,3,4,5,6,7 Закону України «Про інформацію», ст.1,2,3,4,5,9,12,13,14,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ст.ст.4,15,19 Закону України «Про звернення громадян». З таких підстав просили позов задовольнити.

Представник відповідача 1 - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в судове засідання 28.04.2015 року не прибув, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за їх відсутності та письмові заперечення на позовну заяву (а.с.54-57,84-86,172-174). В обґрунтування заперечень пояснив суду, що оскаржуваний наказ та положення про відділ медичного забезпечення є внутрішніми регламентуючими документами, які стосуються організації діяльності ВЛК та роботи відділу загалом та не носить індивідуальної дії по відношенню до позивача. Також пояснив, що оскаржуване Положення не є нормативно-правовим актом, а тому може бути затверджене грифом затвердження. З таких підстав в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач 2 - Сектор медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.09.2011 року начальником Відділу медичного забезпечення ГУМВС України у Львівській області прийнято наказ №85 «Про призначення т.в.о. начальника ВЛК лікарні з поліклінікою», згідно з яким покладено тимчасово виконання обов'язків начальника ВЛК на лікаря-хірурга ОСОБА_3 з 15.09.2011 року по 29.09.2011 року (а.с.7).

29.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся до начальника СМЗ ГУ МВС України у Львівській області з завою про надання інформації про те чи скасований наказ ВМЗ ГУ МВС України у Львівській області №85 «Про призначення т.в.о. начальника ВЛК лікарні з поліклінікою». При цьому, в заяві зазначив, що у випадку, якщо даний наказ є чинним на момент звернення позивача, то просив скасувати або відмінити цей наказ, оскільки начальник ВМЗ ОСОБА_4 не є уповноваженою особою призначати хірурга ОСОБА_3 т.в.о. начальника ВЛК лікарні з поліклінікою (а.с.182-183).

02.10.2014 року у відповідь на дану заяву завідувачем СМЗ ГУМВС України у Львівській області направлено лист №21/464, яким повідомлялося, що «сектор медичного забезпечення є юридичною особою, має свою гербову печатку і здійснює свою діяльність на основі і відповідно до чинного законодавства України та Положення, затвердженого керівництвом ГУМВС України в Львівській області». Крім того вказали, що «п.7.1 Посадової інструкції начальника ВЛК ОСОБА_5, затвердженої керівництвом та погодженої з головою профспілки, передбачено, що на час його відсутності (хвороба, відрядження, відпустка та інше) виконання обов'язків начальника ВЛК СМЗ ГУМВС України у Львівській області покладаються на лікаря-хірурга Військово-лікарської комісії СМЗ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_3», а тому наказ ВМЗ №85 «про призначення т.в.о. начальника ВЛК ОСОБА_3 з 15.09.2011 року по 29.09.2011 року, на період відпустки начальника ВЛК ОСОБА_5», виданий згідно чинного законодавства і скасуванню не підлягає (а.с.181).

В свою чергу, 04.11.2014 року позивач повторно звернувся до начальника СМЗ ГУМВС України у Львівській області з проханням надати інформацію про те чи скасований наказ ВМЗ ГУ МВС України у Львівській області; на яких підставах начальник ВМЗ ОСОБА_4 поклав тимчасове виконання обов'язків начальника ВЛК на лікаря-хірурга ОСОБА_3; на якій підставі ОСОБА_3 працював у відділі медичного забезпеченні і хто є його роботодавцем станом на 16.09.2011 року та проханням надати копію наказу про призначення ОСОБА_3 на посаду хірурга та копію Положення про відділ медичного забезпечення ГУ МВС України у Львівській області, яке було діючим станом на 16.09.2011 року, копію наказу про затвердження даного Положення (а.с.179-180).

Листом №21/536 від 14.11.2014 року СМЗ ГУМВС України у Львівській області повідомила ОСОБА_1, що оскільки заява останнього від 04.11.2014 року фактично дублює за змістом заяву від 29.09.2014 року, та на те, що 02.10.2014 року СМЗ ГУМВС України у Львівській області надано вичерпну відповідь, «додаткової інформації, що стосується законності наказу ВМЗ від 06.09.2011 року №85 надати не виявляється можливим» (а.с.178).

Не погодившись з вказаними відповідями та бездіяльністю відповідачів ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать, що 10.08.2010 року наказом ГУМВС України у Львівській області №250 о/с ОСОБА_4 призначено на посаду начальника відділу медичного забезпечення ГУМВС (а.с.184-185), який згідно з п.3,2, п.3.5,п.3,6 посадової інструкції має право виходячи з виробничої необхідності, розподіляти за принципом делегування, обов'язки, права, повноваження і відповідальність між посадовими особами апарату управління, а з дозволу профспілкової організації - серед співробітників закладу; видавати накази та розпорядження та затверджувати Положення про структурні підрозділи та посадові інструкції керівників структурних підрозділів (а.с.188-192).

Так, 22.02.2011 року начальником відділу медичного забезпечення ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_7 підписано та заступником начальника ГУМВС України у Львівській області Сидоруком І.І. затверджено Положення про відділ медичного забезпечення Головного управління МВС України у Львівській області (а.с.205-209).

15.04.2005 року наказом Управління МВС України у Львівській області №216 о/с ОСОБА_5 призначено на посаду начальника військово-лікарської комісії УМВС України (а.с.186-187).

При цьому, в силу положень п.7.3 та п.7.4 Посадової інструкції ОСОБА_9 на час відсутності (хвороба, відрядження, відпустка та інше) виконання обов'язків начальника ВЛК СМЗ ГУМВС покладаються на лікаря-хірурга Військово-лікарської комісії СМЗ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_3 Начальник ВЛК СМЗ ГУМВС України у Львівській області на час відсутності (хвороба, відрядження, відпустка та інше) виконує обов'язки завідувача Сектору медичного забезпечення ГУМВС України у Львівській області (а.с.193-204).

У зв'язку з цим 06.09.2011 року начальником Відділу медичного забезпечення ГУМВС України у Львівській області прийнято наказ №85 «Про призначення т.в.о. начальника ВЛК лікарні з поліклінікою», згідно з яким покладено тимчасово виконання обов'язків начальника ВЛК на лікаря-хірурга ОСОБА_3 з 15.09.2011 року по 29.09.2011 року.

Зі змісту листа СМЗ ГУ МВС України у Львівській області №21/464 від 02.10.2014 року слідує, що вказана інформація позивачу була надана та роз'яснена (а.с.181), що також не заперечувалося в судовому засіданні.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними та скасування наказу №85 від 06.09.2011 року та наказу «Про затвердження Положення про відділ медичного забезпечення ГУМВС України у Львівській області», суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити з огляду на таке.

В силу вимог п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому, згідно з п.7 ч.1 ст.3 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною першою статті другої КАС України встановлено, що основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Системний аналіз вказаних норм дає суду підстави вважати, що адміністративне судочинство здійснюється лише щодо однієї категорії правовідносин - публічно-правових та щодо обмеженого кола учасників цих відносин - фізичних або юридичних осіб та органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Згідно з частиною другою статті другої КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, відповідно до частини третьої даної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов та наявність повноважень, правомірність дій відповідача в межах визначених ч.3 ст.2 КАС України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу щодо захисту яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

В свою чергу, відповідно до частини другої статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Враховуючи положення законодавства, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАС України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії - рішення, які є актом одноразового застосування норм права, і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Усі рішення суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений законом.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний наказ ВМЗ №85 «Про призначення т.в.о. начальника ВЛК ОСОБА_3 з 15.09.2011 року по 29.09.2011 року, на період відпустки начальника ВЛК ОСОБА_5» та наказ ГУМВС України у Львівській області «Про затвердження Положення про відділ медичного забезпечення УМВС України у Львівській області» за своєю правовою природою є правовими актами індивідуальної дії, які стосуються окремої групи осіб, зокрема, стосуються організації діяльності ВЛК та роботи відділу загалом та не носять індивідуальної дії по відношенню до ОСОБА_1.

Таким чином, оспорювані позивачем накази неможливо вважати рішеннями, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки позивача у сфері публічно-правових відносин, а тому не підпадають під дію ст.17 КАС України.

В свою чергу, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягає виключно порушене право. Так, в силу вимог ч.1ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Отже, відсутність у будь-кого (крім ОСОБА_3, ОСОБА_1 та працівників ВЛК, яких стосується Положення), в тому числі і позивача ОСОБА_1, прав чи обов'язків у зв'язку з оскарженими наказами не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Правова позиція аналогічного змісту викладена Верховним Судом України у постанові від 17.10.2014 року по справі №21-397а14.

Беручи до уваги встановлені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині до задоволення не підлягає.

Твердження позивача про бездіяльність відповідачів, яка полягала у ненаданні відповіді на його заяви від 29.09.2014 року та 04.11.2014 року, суд оцінює критично як такі, що спростовуються наявним матеріалами справи, а саме: листами СМЗ ГУМВС України у Львівській області №21/464 від 02.10.2014 року та №21/536 від 14.11.2014 року (а.с.178,181), а тому позов в цій частині теж не підлягає до задоволення.

Суд також відхиляє доводи позивача про порушення СМЗ ГУМВС України у Львівській області вимог ст.ст.2-7 Закону України "Про інформацію" та ст.ст.1-5, 9,12-14,20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", ст.ст.4,15,19 Закону України "Про звернення громадян" як безпідставні, оскільки зі змісту долучених заяв позивача не вбачається жодних посилань на підставі якого Закону України (Закону України "Про доступ до публічної інформації" чи Закону України "Про звернення громадян") останній звертався до СМЗ ГУМВС України у Львівській області, вказані заяви оформлені позивачем без дотримання вимог оформлення запитів на інформацію, передбачених ст.19 Закону України "Про доступ до публічної служби". На переконання суду, такі заяви ОСОБА_1 від 29.09.2014 року та 04.11.2014 року слід оцінювати як заяви подані в порядку Закону України "Про звернення громадян". Зміст наданих 02.10.2014 року та 14.11.2014 року відповідей свідчить, що СМЗ ГУМВС України у Львівській області об'єктивно, всебічно і вчасно розглянуто заяву, повідомлено позивача з результатами такого розгляду, з аналізом та посиланням на правові норми.

Поряд з тим, суд звертає увагу, що відповідно до статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, безпідставні, такі, що спростовуються матеріалами справи, а тому не підлягають до задоволення повністю.

Підстав для застосування ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у суду немає.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Сектору медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Нор У.М.