Справа № 872/8903/13
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2015 рокусправа № 808/1137/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Поплавського В.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Запорізької області Державної податкової служби на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року

у адміністративній справі № 808/1137/13-а за позовом Державного підприємства Дослідне господарство "Ізвєстія" Національної академії аграрних наук України до Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Запорізької області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.10.2012 р., -

в с т а н о в и л а :

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року задоволено адміністративний позов Державного підприємства Дослідне господарство "Ізвєстія" Національної академії аграрних наук України, та визнано протиправним і скасовано прийняте Мелітопольською об'єднаною державною податковою інспекцією Запорізької області ДПС податкове повідомлення-рішення № від 25.10.2012 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання в розмірі 57 373,50 грн., з них за основним платежем в сумі 30166,00 грн., за штрафними санкціями в сумі 27 207,50грн., а з державного бюджету стягнуто на користь Державного підприємства Дослідне господарство "Ізвєстія" Національної академії аграрних наук України судовий збір у розмірі 573 грн. 74 коп.

№ від 25 жовтня 2012 року, згідно якого ДПДГ "Ізвєстія" НААНУ визначено суму грошового зобов'язання в розмірі

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржено відповідачем по справі до апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального права та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим просить її скасувати та винести нову постанову, якою в задоволені позовних вимог відмовити.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оскаржуване у цій справі податкове повідомлення-рішення від 25.10.2012 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання в розмірі 57 373,50 грн., з них за основним платежем в сумі 30166,00 грн., за штрафними санкціями в сумі 27 207,50грн., було прийнято Мелітопольською ОДПІ на підставі акту перевірки від 24.07.2012 №505/22/00853317 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ДП ДГ "Ізвєстія" НААНУ з питань дотримання вимог податкового законодавства при визначенні податку на додану вартість, при визначенні суми частини чистого прибутку (дивідентів), що сплачується державними підприємствами за період з 01.07.2009 по 31.03.2010", оформленого за результатами позапланову виїзну перевірку ДП ДГ "Ізвєстія" НААНУ, та внаслідок розгляду скарги позивача на податкове повідомлення-рішення № від 06 серпня 2012 р., яке було скасоване в частині надмірно нарахованих штрафних санкцій у сумі 18 041,50 грн., а в іншій частині - залишено без змін рішенням Державної податкової служби у Запорізькій області від 12.10.2012 № 4963/10/10-420 "Про результати розгляду первинної скарги"

За висновками акті перевірки податкового органу, під час перевірки було встановлено порушення позивачем: ч.1, ст. 203, ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-ІУ, в результаті чого зазначені правочини мають ознаки нікчемності та є нікчемними - в силу припису закону. Правочини, укладені з контрагентами порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб. Перевіркою встановлено відсутність поставок товарів та укладення угод з метою настання реальних наслідків. В зв'язку з тим, що угоди поставки є нікчемними, нікчемний правочин є недійсним в силу закону, такий нікчемний правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В даному випадку відсутні як база, так і об'єкт оподаткування податком на додану вартість.

Наведені в акті перевірки висновки відповідача мотивовані тим, що в ході перевірки позивача було встановлено укладання ним цивільно-правових відносин з КП "Альянс", спрямованих на надання податкової вигоди для третіх осіб з метою штучного формування податкового кредиту та проведення безтоварних операцій, що в свою чергу, свідчить про відсутність наміру створення правових наслідків, а угоди носять фіктивний характер, та є порушенням вимог: пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, пп.7.2.3,п.7.2, пп.7.3.1п..7.3, пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.4.5 п.7.4 .пп.7.5.1 п.7.5.ст.7, п. 8 .1, п. 8 .2, ст. 8 Закону України від 03.04.97р. №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (із змінами та доповненнями), правильності та повноти нарахування податку на додану вартість при застосуванні спеціального режиму оподаткування встановлено завищення податкового кредиту ПДВ на загальну суму 30166 грн. в тому числі: за вересень 2009р. в сумі 8167 грн., за жовтень 2009р. в сумі 2333 грн., за січень 2010р. в сумі 15583 грн.. за березень 2010р. в сумі 4083 грн., який проведено на підставі нікчемних правочинів, що в свою чергу призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму ПДВ 30166 грн., в тому числі за період: за вересень 2009р. в сумі 8167 грн., за жовтень 2009р. в сумі 2333 грн. за січень 2010р. в сумі 15583 грн., за березень 2010р. в сумі 4083 грн.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що ДП ДГ "Ізвєстія" НААНУ із 01.01.2009 року є суб'єктом спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, визначеного ст.209 Податкового кодексу України і суми ПДВ від реалізації продукції власного виробництва не сплачує до бюджету, а перераховує на спец рахунок та використовує в ході сільськогосподарської діяльності, тому твердження податкового органу про те, що у третіх осіб виникає вигода у плані податкового кредиту (щодо сплати коштів до бюджету) - є безпідставними, оскільки такі кошти не сплачуються до бюджету.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було доведено суду обґрунтованість та законність висновків викладених в акті перевірки на підставі якого було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а в судовому засіданні не знайшло підтвердження встановлене під час перевірки порушення позивачем податкового законодавства, у зв'язку з чим суд визнав протиправним застосування до позивача штрафної санкції.

Зазначені висновки податкового органу мотивовані тим, що факт реалізації КП "Альянс" товарів позивачу підтверджений податковими та видатковими накладними, що є підставою для віднесення сум до податкового кредиту з ПДВ, а операції по придбанню позивачем вищезазначених товарів, в повному обсязі підтверджені видатковими та податковими накладними, даними журналу реєстрації довіреностей, довіреностями на одержання придбаних за договором купівлі-продажу у КП "Альянс" засобів захисту рослин ТМЦ (які були виписані на завідуючу складом для зберігання отрутохімікатів та добрив), які мстяться в матеріалах справи та підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_1 (завідуюча складом ДП ДГ «Ізвєстія»), та ОСОБА_2 (головний бухгалтер ДП ДГ «Ізвєстія»). Крім того, судом першої інстанції взято до уваги, що факт одержання вказаних засобів захисту рослин підтверджується долученими до матеріалів справи складськими документами: даними книги обліку приходу та витрат пестицидів по складу та прибутковими ордерами та звітами комірника.

При цьому, посилання податкового органу на безтоварність операцій між позивачем та КП "Альянс" з підстав відсутності у позивача сертифікатів якості на придбаний товар та товарно-транспортних накладних на підтвердження його перевезення, суд першої інстанції визнав безпідставними, оскільки сертифікат якості є документом що підтверджує якість товару, і не є документом бухгалтерського обліку, а договір про перевезення між позивачем та КП "Альянс" вантажів не укладався, доставка товару здійснювалася власним транспортом продавця то і виписка товарно-транспортних документів могла не здійснюватися, тому порушення в діях посадових осіб КП "Альянс" та ДП ДГ "Ізвєстія" НААНУ відсутні.

Не взяв до уваги суд першої інстанції як підставу для визнання операцій 2009 - 2010 років безтоварними також встановлений податковим органом факт не знаходження КП "Альянс" за місцем реєстрації, оскільки інформація про його відсутність по місцю реєстрації внесена до ЄДРПОУ лише у 2012 році.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з прийняттям у справі нової постанови, з огляду на наступне:

Статтею 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення першої інстанції вказаним вимогам не відповідає, оскільки в даному випадку, суд першої інстанції не взяв до уваги, що надання податковому органу належним чином всіх оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних яких установлена судом.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що особливий режим оподаткування сільськогосподарських підприємств, встановлений ст. 209 Податкового Кодексу України, не є податковою пільгою, не приймається колегією суддів до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 р. І Податкового кодексу України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов'язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об'єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п. 30.2 ст. 30 ПКУ).

Відповідно до п. 209.1 ст. 209 р. V зазначеного Кодексу резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), та може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей. Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (п. 209.2 ст. 209 ПКУ).

Відповідно до п. 4 Порядку акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість на спеціальних рахунках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2011 року N 11 (далі - Порядок), відкритих у банках. Сума податку на додану вартість, що акумулюється на спеціальному рахунку, не підлягає вилученню до державного бюджету і використовується сільськогосподарським підприємством відповідно до пункту 209.2 статті 209 ПКУ.

Контроль за дотриманням вимог цього Порядку здійснюють органи державної податкової служби (п. 5 Порядку). Зокрема, відповідно до п. 30.8 ст. 30 р. І Кодексу контролюючі органи здійснюють контроль за правильністю надання та обліку податкових пільг, а також їх цільовим використанням, за наявності законодавчого визначення напрямів використання (щодо умовних податкових пільг) та своєчасним поверненням коштів, не сплачених до бюджету внаслідок надання пільги, у разі її надання на поворотній основі. Податкові пільги, використані не за призначенням чи несвоєчасно повернуті, повертаються до відповідного бюджету.

Наведене означає, що законодавець тільки виключно сільськогосподарським товаровиробникам надає таку пільгу, і саме цим платникам податку надається таке право на застосування спеціального режиму.

Пунктом 2 ст.123 Податкового Кодексу України визначено, що використання платником податків (посадовими особами платника податків) сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із законом з питань відповідного податку, збору (обов'язкового платежу) додатково до штрафів, передбачених пунктом 123.1 цієї статті, - тягне за собою стягнення до бюджету суми податків, зборів (обов'язкових платежів), що підлягали нарахуванню без застосування податкової пільги. Сплата штрафу не звільняє таких осіб від відповідальності за умисне ухилення від оподаткування.

Таким чинном, судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що перебування позивача на спеціальному режимі оподаткування не являється податковою пільгою та про безпідставність твердження податкового органу щодо виникнення у третіх осіб вигоди в плані податкового кредиту (щодо сплати коштів до бюджету) у зв'язку з тим, що такі кошти не сплачуються до бюджету, оскільки приписи ст.123 Податкового кодексу не містять ознак окремого правопорушення, а лише визначає додаткові наслідки у випадках, коли порушення, зазначені у пункті 123.1, вчинені платником податку, який користується податковою пільгою, та використав суми, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із законом з питань відповідного податку, збору (обов'язкового платежу).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Про необґрунтованість податкової вигоди позивача у даних спірних правовідносинах свідчать підтверджені доказами доводи податкового органу про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Судом першої інстанції в даному випадку не були враховані приписи частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо здійснення розгляду і вирішення справ в адміністративних судах на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно, частинами 4 та 5 цієї статті на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи; зобов'язує суд запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Так, судом першої інстанції по даній справі не досліджено питання щодо фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом КП "Альянс", з підтвердженням відповідними доказами: факту сплати податку на додану вартість в ціні придбаного товару (робіт, послуг); фізичних, технічних та технологічних можливостей у контрагентів позивача до вчинення дій, що становлять зміст господарських операцій, відповідно.

Крім того, судом першої інстанції проігноровано відсутність у позивача товарно-транспортних накладних для встановлення факту поставки товару контрагентом - КП "Альянс", або інших документів якими б підтверджувався факт руху товару до позивача саме від КП "Альянс".

Проте, встановлення вищеозначених обставин має важливе значення для правильного вирішення даної справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до постанови слідчого ОВС ГСУ ДПС України від 02.04.2012 р. відносно директора КП «Альянс» порушено кримінальну справу № 69-0146 за ознаками злочину, за фактом умисного ухилення від сплати податків, за попередньою згодою групою осіб, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, та за фактами фіктивного підприємництва - створення, придбання суб'єктів підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, яка полягала в сприянні в мінімізації податкових зобов'язань, скоєного повторно, за попередньою змовою групою осіб, що заподіяло велику матеріальну шкоду державі, а також пособництва ними в умисному ухиленні від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджетів коштів в особливо великих розмірах, що кваліфіковано як вчинення злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.205, ч.3 ст.212 КК України. За результатом досудового розслідування Київським райсудом м. Сімферополя 10.04.2013 року винесено вирок відносно директора КП Альянс Трещової за вчинення вищезазначених злочинів.

Під час перевірки факту реальності господарських операцій між позивачем та КП «Альянс», податковим органом було встановлено, що останній не знаходиться за своїм місцезнаходження, не має ні власних ні орендованих приміщень, будівель, споруд та транспортних засобів, за допомогою яких би міг виконували свої зобов'язання перед позивачем у спірних по цій справі господарським правовідносинам. Крім того, встановлено, що КП «Альянс» являється по відношенню до своїх покупців суб'єктом господарювання (платником ПДВ), що здійснює посередницьку функцію між вигдоформуючим суб'єктом та вигодонабувачем, у якого відповідно до податкової звітності різниця між податковими зобов'язаннями та податковим кредитом незначна, отже економічна вигода від діяльності, що ним здійснюється, чи від окремих операцій, що вони здійснюють - фактично відсутня.

Згідно отриманих податковим органом копій протоколів допитів директора КП «Альянс», останній стверджував про повну не причетність до ведення фінансово-господарської діяльності КП «Альянс». Тобто,

вказана особа не приймала участі у формуванні статутного фонду КП «Альянс», не підписувала податкових декларацій, первинних бухгалтерських документів, договорів, актів виконаних робіт. На посаду директора підприємства нікого не призначала, наміру займатись підприємницькою діяльністю не мала, у трудових відносинах з вказаним підприємством не перебувала та не мала реальної можливості впливати та контролювати діяльність підприємства.

Згідно зі статтею 56 ГК України суб'єкт господарювання може бути утворений за рішенням власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу, а у випадках, спеціально передбачених законодавством, також за рішенням інших органів, організацій і громадян шляхом заснування нового, реорганізації (злиття, приєднання, виділення, поділу, перетворення) діючого і діючих) суб'єкта господарювання з додержанням вимог законодавства.

Створення і реєстрація особою за винагороду без мети зайняття господарською діяльністю юридичної особи, на яку законодавством покладені конкретні обов'язки у сфері оподаткування, дає підстави вважати, що невідомі особи вчиняли діяльність з метою приховання прибутків, одержаних на підставі угод з іншими суб'єктами підприємництва.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком податкового органу про те, що мета створення підприємства КП «Альянс» та його діяльність є незаконною і не може породжувати правових наслідків.

Частиною 1 статті 55 ГК України передбачено, що суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Отже, господарські відносини, які були здійснені від імені КП «Альянс», предметом яких є одержання доходів, слід розцінювати як такі, що укладені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до статті 202 ЦК України дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, вважається правочином.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Поняття "інтереси держави" полягає в дотриманні суб'єктами господарювання правових актів, визначають соціально-економічні основи Держави та суспільства. До таких правових актів відноситься Конституція України, якою визначено обов'язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, Закон України "Про систему оподаткування" та інші податкові закони.

З метою визначення достовірних даних про об'єкти оподаткування, у відповідності до ст. 9 Закону України "Про систему оподаткування", юридичні та фізичні особи зобов'язані вести бухгалтерський облік, складати звітність про фінансово-господарську діяльність, подавати до державних органів відповідні документи і відомості.

Недотримання вимог податкових законів, а саме: не ведення обліку господарських операцій, не подача податкової звітності, не декларування податкових зобов'язань та не сплата відповідних сум податків до бюджету призводить до порушення фінансово-економічних інтересів держави, її бюджетної системи, тобто об'єктивно призводить до порушення інтересів Держави та суспільства в цілому.

При цьому, доходи бюджету складаються, в тому числі, і з податкових надходжень, під якими розуміється обов'язкові внески до бюджетів, здійснені платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування. Сукупність податків і зборів, що справляються у встановленому законами України порядку, становить систему оподаткування.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за ухилення від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів»від 08.10.2004 року № 15 ухилення від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів може бути вчинене як шляхом неподання документів, із їх обчисленням та сплатою до бюджетів чи державних цільових фондів (податкових декларацій, розрахунків, бухгалтерських звітів і балансів тощо), так і шляхом приховування об'єктів оподаткування, а також шляхом заниження об'єктів оподаткування та іншими способами. При цьому неподання податкової декларації, як правило, є одночасно і приховуванням об'єктів оподаткування.

Суб'єкт господарювання, який за результатами вчинення господарської операції не задекларував податкові зобов'язання та не сплатив відповідні суми до бюджету, не міг не усвідомлювати протиправність своїх дій і суперечність їх мети інтересам держави і суспільства; прагнув настання протиправних наслідків у вигляді ненадходження сум податків до державного бюджету.

Правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок.

Згідно п.2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам".

Частиною 1 ст.193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, ушкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Підпунктом 3.2.1 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначено, що у випадках коли платник податків згідно із законами з питань оподаткування уповноважений утримувати податок, збір (обов'язковий платіж), якими оподатковуються інші особи, у тому числі податок на додану вартість, а також будь-які інші податки, що утримуються з джерела виплати, сума таких податків, зборів (обов'язкових платежів) вважається бюджетним фондом, який належить державі або територіальній громаді та створюється від їх імені.

Отже, якщо платником податків здійснюються операції без мети реального настання правових наслідків, але з метою формування валових витрат та, як наслідок, заниження об'єктів оподаткування, несплати податків, то такі дії призводять до втрат дохідної частини Держбюджету України.

Таким чином, несплачені позивачем суми податку унаслідок порушення встановленого порядку формування валових валових витрат та податкового кредиту, а також невірного відображення показників податкової звітності, є дохідною частиною державного бюджету, власністю держави.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правильним висновок податкового органу про те, що вчинені позивачем та КП «Альянс» правочини суперечить моральним засадам суспільства та відповідно, що відповідно порушує публічний прядок, оскільки спрямовані на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а отже є нікчемним.

Згідно з частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином укладені між позивачем договори купівлі-продажу засобів захисту рослин, згідно яких Продавець - КП "Альянс" зобов'язувався передати Покупцю - ДП ДГ "Ізвєстія" у власність, а Покупець зобов'язувався прийняти товар (засоби захист рослин) та оплатити його вартість на загальну суму 180 998,00 грн. (в т.ч. ПДВ 30166,00грн.), відповідно до п. 1, п. 2 ст. 215, п. 1, п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України є нікчемним, і в силу ст. 216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3 цього ж Закону України бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп. 1.2 п. 1, пп. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, якими визначено, що первинні документи -це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо -безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону України ''Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що валові витрати виробництва та обігу -сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Враховуючи викладене, право на формування валових витрат та податкового кредиту у платника податку виникав лише за умови фактичного придбання товарів (робіт, послуг та підтверджуються первинними документами, тобто документами, які складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення.

Оскільки фіктивна підприємницька діяльність КП «Альянс» проводилась невстановленими особами, то колегія суддів приходить до висновку про те, що взаємовідносини по господарським операціям між позивачем та КП «Альянс» в перевіємий період залишаються не підтвердженими відповідними первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачені правилами ведення податкового обліку. Отже, операції по взаємовідносинах між позивачем та КП «Альянс» не мали реального характеру.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення вимог позивача у цій справі, а в задоволені позову ДП ДГ "Ізвєстія" НААН України - слід відмовити, у зв'язку з чим постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року підлягає скасуванню, з прийняттям у справі іншої постанови.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 КАС України, судова колегія -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Запорізької області Державної податкової служби - задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року - скасувати, та прийняти нову постанову про відмову у задоволені адміністративного позову Державного підприємства Дослідне господарство "Ізвєстія" Національної академії аграрних наук України до Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Запорізької області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.10.2012 р.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України .

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.Ю. Поплавський