Справа № 826/20463/14
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2015-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 травня 2015 року 08:05 № 826/20463/14

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Саніна Б.В., за участю секретаря судового засідання Дмитрієвої В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомСуб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування рішень,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (надалі - Позивач/надалі - СПД-ФО ОСОБА_1.) до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач/ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії Відповідача по проведенню документальної планової виїзної перевірки СПД-ФО ОСОБА_1, за результатами якої складений акт №6021/26-58-17-01-17-НОМЕР_1 від 26.11.2014 р. (надалі - Акт перевірки №6021);

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 09.12.2014 р.;

3. Скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 09.12.2014 р.;

4. Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві №Ф-42У від 09.12.2014 р. (надалі - Вимога №Ф-42У) та рішення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 09.12.2014 р. (надалі - Рішення №).

5. Покласти судові витрати на Відповідача.

Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 р. було відкрите провадження по адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання з'явились представники Позивача, які позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити із підстав, викладених в адміністративному позові, зокрема, зазначили про порушення Відповідачем положень Податкового кодексу України (надалі - ПК України) під час проведення перевірки, що призвело до помилкових висновків, на підставі яких прийняті оскаржувані рішення, що підлягають скасуванню.

В судове засідання з'явився представник Відповідача, який щодо позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити із підстав, викладених в письмових запереченнях, мотивуючи тим, що оскаржувані рішення прийняті податковим органом правомірно, оскільки Позивачем порушені норми ПК України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VІ від 08.07.2010 р. (надалі - Закон №2464), Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІV від 16.07.1999 р. (надалі - Закон №996) та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 р. (надалі - Положення №88).

Відповідно до положень ст.122 КАС України суд перейшов до письмового провадження по справі та надав сторонам час для подання додаткових документів та пояснень по справі.

Розглянувши наявні в матеріалах докази та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, СПД-ФО ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) зареєстрований 18.04.2003 р. Солом'янською районною у м. Києві державною адміністрацією, з 24.04.2003 р. взятий на податковий облік та станом на дату проведення перевірки перебував на обліку в ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Водночас, основним видом діяльності Позивача відповідно до даних із витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АБ НОМЕР_2 є механічне оброблення металевих виробів.

Поряд із цим, у період з 06.11.2014 р. по 19.11.2014 р. на підставі наказу №2198 від 14.10.2014 р., письмового повідомлення №289/с/26-58-17-01-11 від 14.10.2014 р. та направлення №1282-1283/26-58-17-014-16, виданих ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, згідно із пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.4 ст.77 ПК України та п.2 ст.13 Закону №2464 Відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності суб'єкта господарської діяльності СПД-ФО ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складений Акт перевірки №6021, в якому податковим органом викладені наступні виявлені порушення, а саме:

ь п.2.4 Положення №88, ч.1 ст.9 Закону №996 та ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.176.1 ст.176 ПК України, в результаті чого завищено валові витрати за 2012-2013 рр., що призвело до недонарахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб, у зв'язку із чим донараховано податку на доходи фізичних осіб у розмірі 69 675,70 грн.;

ь п.198.6 ст.198 та ст.201 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму податку на додану вартість (надалі - ПДВ) у розмірі 105 080,00 грн.;

ь п.1 ч.2 ст.6, ч.8 ст.9 Закону №2464, що призвело до недонарахування та недоплати до бюджету єдиного соціального внеску на загальну суму 88 780,20 грн., в т.ч.: за 2012 р. - на суму 16 656,00 грн. та за 2013 р. - на суму 72 124,20 грн.

Згідно із зазначеним, 09.12.2014 р. на підставі висновків Акту перевірки №6021 ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві були прийняті наступні рішення, а саме:

ь податкове повідомлення-рішення за формою «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: ПДВ на загальну суму 157 620,00 грн. (з яких 105 080,00 грн. - за основним платежем та 52 540,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

ь податкове повідомлення-рішення за формою «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб - СПД на загальну суму 104 513,72 грн. (з яких 69 675,81 грн. - за основним платежем та 34 837,91 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

ь Рішення № про застосування штрафних санкцій у розмірі 5 271,81 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн.;

ь Вимога №Ф-42У про сплату боргу (недоїмки), якою вимагається від Позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 88 780,20 грн.

Проте, вважаючи, що податковим органом порушені права та інтереси СПД-ФО ОСОБА_1 під час проведення перевірки та прийняття оскаржуваних рішень, Позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Водночас, ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вбачається з матеріалів справи, СПД-ФО ОСОБА_1 у період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р. здійснював підприємницьку діяльність, пов'язану з механічним обробленням металевих виробів та з виробництвом інших готових металевих виробів, на загальній системі оподаткування.

Поряд із цим, під час проведення податковим органом перевірки було встановлено, що у перевіряємий період Позивач здійснював господарські операції на підставі укладених із контрагентами тотожних Договорів поставки на придбання металевих виробів, металоконструкцій, механічних вузлів та деталей (товар), згідно із якими СПД-ФО ОСОБА_1 (Замовник) доручає, а ТОВ «Катрейд» (Постачальники) приймають на себе зобов'язання на виготовлення та поставку Замовнику вказаного товару за погодженими сторонами специфікаціями, а саме, із:

ь ТОВ «Катрейд» - Договір №216 від 19.10.2012 р. разом із Специфікаціями №1 та №2: на поставку товару, загальна вартість якого становить 85 161,60 грн. (в т.ч. ПДВ - 14 193,60 грн.);

ь ТОВ «Бізнес Консалт Плюс» - Договір №219 від 08.01.2013 р. разом із Специфікаціями №1-№3: на поставку товару, загальна вартість якого становить 93 420,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 15 570,00 грн.);

ь ТОВ «Айті-Трейд» - Договір №225 від 18.02.2013 р. разом із Специфікаціями №1-№11: на поставку товару, загальна вартість якого становить 398 592,48 грн. (в т.ч. ПДВ - 66 432,08 грн.);

ь ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» - Договір №234 від 01.10.2013 р. разом із Специфікацією №1: на поставку товару, загальна вартість якого становить 53 304,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 8 884,00 грн.).

На підтвердження виконання вимог укладених Договорів поставки суду надані рахунки-фактури, видаткові та податкові накладні до кожного із вказаних Договорів.

Водночас, з огляду на наявні в матеріалах справи документи судом встановлено укладення між СПД-ФО ОСОБА_1 (Боржник), ТОВ «Катрейд» (Цедент) та ТОВ «Бізнес Альянс Трейд» (Цесіонарій) договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29.10.2012 р., який спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених договором, Цедентом Цесіонарієві права вимоги, належного Цедентові, в межах яких Цесіонарій стає Кридитором Боржника за Договором поставки №216 від 19.10.2012 р. між Цедентом та Боржником, сума заборгованості складає 27 561,60 грн. та засвідчується видатковою накладною №181 від 29.10.2012 р.

Разом із тим, з огляду на наявні в матеріалах справи документи встановлено, що розрахунки СПД-ФО ОСОБА_1 зі Постачальниками проведено у безготівковій формі, про що свідчать надані до суду банківські виписки.

В той же час, відповідно до положень п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При цьому, у п.201.10 ст.201 ПК України зазначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Так, при проведенні податковим органом аналізу податкової звітності СПД-ФО ОСОБА_1 встановлено відображення Позивачем у реєстрах отриманих та виданих податкових накладних суму ПДВ розміром 105 080,00 грн. та включення її до складу податкового кредиту у 2012-2013 рр. на підставі податкових накладних, отриманих від контрагентів, а саме: від ТОВ «Катрейд» - суму ПДВ у розмірі 14 194,00 грн.; від ТОВ «Бізнес Консалт Плюс» - суму ПДВ у розмірі 15 570,00 грн.; ТОВ «Айті-Трейд» - суму ПДВ у розмірі 66 432,00 грн.; від ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» - суму ПДВ у розмірі 8 884,00 грн.

Поряд із цим, відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з р.V цього Кодексу.

Згідно із п.185.1 ст.185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

В пп.«б» п.187.1 ст.187 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше, зокрема: дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Разом із тим, відповідно до п.188.1 ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому, згідно із пп.«а» п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В абз.2 п.198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Разом із тим, як вбачається з Акту перевірки №6021, за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р. СПД-ФО ОСОБА_1 задекларовано податкового кредиту по ПДВ на загальну суму 669 688,00 грн., проте перевіркою повноти його визначення податковим органом встановлено завищення задекларованих Позивачем даних на 105 080,00 грн., що призвело до заниження суми ПДВ на 105 080,00 грн.

Крім того, в ході аналізу податкової звітності з податку на прибуток податковим органом встановлено, що також не заперечується представником Позивача, що СПД-ФО ОСОБА_1 включено до складу валових витрат понесені від контрагентів-постачальників витрати на загальну суму 428 480,40 грн., , а саме: від ТОВ «Катрейд» - на загальну суму 48 000,00 грн. за 2012 р.; від ТОВ «Бізнес Консалт Плюс» - на загальну суму 27 900,00 грн. за 2013 р.; від ТОВ «Айті-Трейд» - на загальну суму 308 160,40 грн. за 2013 р.; від ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» - на загальну суму 44 420,00 грн. за 2013 р.

Поряд із цим, відповідно до п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до п.177.2 ст.177 та п.178.3 ст.178 цього Кодексу.

Так, згідно із п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

При цьому, п.177.1 ст.177 ПК України передбачено, що доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п.167.1 ст.167 цього Кодексу.

Водночас, у п.167.1 ст.167 ПК України встановлено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, одержаних (крім випадків, визначених у п.167.2-п.167.4 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які виплачуються (надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу у державну та недержавну грошову лотерею, виграшу гравця (учасника), отриманого від організатора азартної гри.

В той же час, відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України).

Положенням п.138.1 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п.138.4, 138.6 - 138.9, пп.пп.138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з п.138.5, пп.пп.138.10.5, 138.10.6 п.138.10, п.п.138.11, 138.12 цієї статті, п.140.1 ст.140 і ст.141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п.138.3 цієї статті та у ст.139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.138.2, п.138.11 цієї статті, п.140.2-п.140.5 ст.140, ст.ст.142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

При цьому, у п.138.2 ст.138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п.138.8 ст.138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Між тим, згідно із пп.14.1.228 п.14.1 ст.14 ПК України собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

В пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас, за результатами здійснення Відповідачем перевірки правильності ведення СПД-ФО ОСОБА_1 розрахунку податку на доходи фізичних осіб за 2012-2013 рр., що підлягає сплаті до бюджету встановлено його заниження на загальну суму 69 675,81 грн., у зв'язку із тим, що Позивачем занижено задекларований показник чистого оподатковуваного доходу на 428 480,00 грн., що спричинило завищення останнім валових витрат на загальну суму 428 480,40 грн., понесених від контрагентів-постачальників ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД».

Поряд із цим, як вбачається з Акту перевірки №6021, враховуючи заниження Позивачем задекларованого показника чистого оподатковуваного доходу на 428 480,00 грн., спричинене завищенням останнім валових витрат на загальну суму 428 480,40 грн., податковий орган прийшов до висновку про недонарахування та недоплатою СПД-ФО ОСОБА_1 до бюджету єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн.

Між тим, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку передбачені Законом №2464 (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

При цьому, згідно із п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Крім того, п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 передбачено, що єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Поряд із цим, положенням ч.3 ст.7 Закону №2434 передбачено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Так, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок. Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; (п.4 та п.5 ч.1 ст.1 Закону №2434).

В той же час, відповідно ст.12 та ст.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» у 2012 р. для працездатних осіб установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні, а також установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні.

Між тим, згідно із ст.7 та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» у 2013 р. установлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі: з 1 січня - 1147 грн., з 1 грудня - 1218 грн., а також установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень.

Тобто, нарахування єдиного внеску повинно здійснюватись платником (в даному випадку Позивачем) у наступних межах мінімальної та максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, а саме:

- з 01.10.2012 р. по 30.11.2012 р. - у розмірі не менше 1 118,00 грн. та не більше 19 006,00 грн. (1 118,00 грн. х 17);

- з 01.12.2012 р. по 31.12.2012 р. - у розмірі не менше 1 134,00 грн. та не більше 19 278,00 грн. (1 134,00 грн. х 17);

- з 01.01.2013 р. по 30.11.2013 р. - у розмірі не менше 1 147,00 грн. та не більше 19 449,00 грн. (1 147,00 грн. х 17);

- з 01.12.2013 р. по 31.12.2013 р. - у розмірі не менше 1 218,00 грн. та не більше 20 706,00 грн. (1 218,00 грн. х 17).

Водночас, у ч.11 ст.8 Закону №2464 встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у п.4 та п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної п.2 та п.3 ч.1 ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

При цьому, з огляду на наявні в матеріалах справи звіти СПД-ФО ОСОБА_1 про суми нарахованого єдиного внеску (том ІV, а.с.12-17) судом встановлено, зокрема:

ь за 2012 р. - задекларована Позивачем загальна сума чистого доходу становить 52 354,61 грн. (в т.ч. за жовтень - 14 357,81 грн., за листопад - 28 784,98 грн., за грудень - 9 211,82 грн.); загальна сума доходу, на яку нараховується єдиний внесок (з урахуванням максимальна величина бази нарахування єдиного внеску), складає 42 575,63 грн. (в т.ч. за жовтень - 14 357,81 грн., за листопад - 19 006,00 грн., за грудень - 9 211,82 грн.); загальна сума нарахованого єдиного внеску (у розмірі 34,7%) - 14 773,74 грн.;

ь за 2013 р. - задекларована Позивачем загальна сума чистого доходу становить 27 344,29 грн. (в т.ч. за січень, лютий - 3 514,07 грн. та за березень-листопад - 1 147,00 грн., за грудень - 9 993,15 грн.); загальна сума доходу, на яку нараховується єдиний внесок (з урахуванням мінімальної величина бази нарахування єдиного внеску), складає 27 344,29 грн. (в т.ч. за січень, лютий - 3 514,07 грн. та за березень-листопад - 1 147,00 грн., за грудень - 9 993,15 грн.); загальна сума нарахованого єдиного внеску (у розмірі 34,7%) - 9 488,47 грн.

Проте, як вбачається з Акту перевірки №6021, за результатами проведеної перевірки податковий орган прийшов до висновку про недонарахування та недоплатою СПД-ФО ОСОБА_1 до бюджету єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн.

Разом із тим, відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

В свою чергу, згідно із п.22.1 ст.22 ПК України об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Поряд із цим, відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

При цьому, положенням пп.«а» та пп.«б» п.176.1 ст.176 ПК України встановлено, що платники податку на доходи фізичних осіб зобов'язані: вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики; отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом №996. Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ч.1 ст.2 Закону №996).

Згідно зі ст.1 Закону №996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч.2 ст.3 Закону №996).

Згідно із ч.1 ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ст.1 Закону №996 первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, п.1.1 р.1 Положення №88 передбачено, що дане положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету.

Відповідно до п.1.2 Положення №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 р.2 Положення №88 встановлено порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (п.2.2 р.2 Положення №88).

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, податковий кредит. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавство.

Водночас, як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі №742/11/13-11 від 02.06.2011 р., з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Поряд із цим, суд також звертає увагу на інформаційний лист Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 р., зі змісту якого вбачається, що задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі п.1 ч.2 ст.110, ст.114 КАС України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів. Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Окрему увагу слід звернути на припис інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 р. стосовно наступного: «судам апеляційної інстанції при вирішенні питання про прийняття доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, варто враховувати приписи ч.2 ст.195 КАС України. Згідно з наведеною нормою, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом апеляційної інстанції доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції, апеляційний суд повинен зазначити у своєму рішенні поважні причини, з яких такі докази не могли бути надані до суду першої інстанції. Наведене стосується також і доказів, які були витребувані судом першої інстанції, але не були надані позивачем або відповідачем».

Згідно із зазначеним, ухвалою від 13.01.2015 р. судом витребовувались від Позивача документи по справі, які мають засвідчувати мету здійснення господарських операцій та зв'язок між фактом придання у ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» товарів із господарською діяльністю СПД-ФО ОСОБА_1, зокрема: документи, які мають значення для вирішення справи по суті та які підтверджують реальність господарських операцій.

При цьому, суд звертає увагу, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Судом встановлено, що за результатами перевірки Позивача були виявлені порушення податкового законодавства, на підставі чого прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення. При цьому, суд звертає увагу, що наслідки порушення податкового законодавства можуть (і повинні) застосовуватися незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов'язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності.

Крім того, суд вважає доцільним зазначити, що до загальновизнаних у світі дієвих механізмів, завдяки яким здійснюється аналіз господарських угод, виявлення та класифікація протиправних схем та методик незаконного ухилення від сплати податків, відносяться спеціальні судові доктрини.

Щодо правочинів між Позивачем та його контрагентами доречним є застосування доктрини «ділова мета».

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, що мають розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України, згідно якого розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків мав намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Положення ділової мети та розумного змісту господарської операції широко застосовуються в судовій практиці на підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів у справах про відшкодування ПДВ, неодноразово зазначав, що в справах не встановлено наміру одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності.

Зокрема, вперше доктрину «ділова мета» в Україні використано Верховним Судом України у постанові його Судової палати в адміністративних справах від 12.02.2008 р. у справі №08/28 за позовом ТОВ «Метпромсервіс» до ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, в якій зазначено про те, що задовольняючи позов, суди виходили тільки з наявності у позивача податкових накладних продавців, проте, не взяли до уваги того, що позивач протягом тривалого часу набував через посередників сировину у осіб, які систематично не сплачували податки, діяльність яких мала ознаки фіктивного підприємства, за юридичною адресою не знаходилися, не звітували про свою діяльність або подавали податкові декларації про відсутність такої, зареєстровані власники та посадові особи яких не визнають своєї причетності до їхньої діяльності, а також, що позивач, продавці та їхні постачальники працювали в одному сегменті ринку, у якому існують налагоджені стабільні зв'язки й часники якого обізнані стосовно один одного.

В той же час, на виконання вимог ухвали суду, Позивачем були надані документи, які, на його думку, в повному обсязі посвідчують реальність господарських операцій між СПД-ФО ОСОБА_1 та його контрагентами-постачальниками ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД», з огляду на які судом встановлено наступне.

Відповідно до пояснень представників Позивача, механічна обробка металу, що є основним видом господарської діяльності останнього, здійснюється останнім шляхом металообробки покупної сировини (металопрокату) та виготовлення з нього механічних деталей, вузлів та конструкцій. При цьому, у зв'язку із надмірним виробничим завантаженням та стислими строками виконання замовлень, а також відсутністю необхідного обладнання чи технології виготовлення продукції СПД-ФО ОСОБА_1 змушений звертатись до інших підприємств.

Так, Договори поставки були укладені СПД-ФО ОСОБА_1 із ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» в рамках постачання продукції (готових металевих виробів) для подальшої її реалізації кінцевим споживачам (замовникам), на підтвердження чого суду надані документи, такі як Договори поставки та договори на виготовлення продукції разом із відповідними специфікаціями до них, видаткові та податкові накладні, рахунки-фактури, розрахункові документи (банківські виписки), довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, товарно-транспортна накладна, витяги із книги обліку доходів і витрат, які відповідають вимогам Закону №996, а тому мають статус первинних та є підставою для відображення у бухгалтерському та податковому обліках, як наслідок, посвідчують факт здійснення спірних господарських операцій за укладеними Договорами поставки.

Слід також зазначити, що обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, позаяк саме він виступає суб'єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об'єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

В той же час, відповідно до пояснень Позивача, що також підтверджується представником Відповідача, під час здійснення податковим органом перевірки, окрім вищенаведених документів первинної та бухгалтерської документації, надавались документи на підтвердження руху активів у процесі здійснення господарської операції, а також інші документи, на підставі яких здійснювалось відображення СПД-ФО ОСОБА_1 показників податкової звітності за перевіряємий період.

При цьому, суд акцентує увагу на те, що як під час проведення Відповідачем перевірки, так і під час судового розгляду даної справи, за аналізом отриманих від Позивача документів податковим органом, а також судом не встановлено відхилень при їх складенні, не встановлено включення Позивачем до складу податкового кредиту податкових накладних, незареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Натомість, з огляду на зміст Акту перевірки №6021 встановлено, що заявлені Позивачем суми податкового кредиту та витрат за перевіряємий період, за висновками податкового органу, сформовані безпідставно, оскільки Договори поставки, укладені між СПД-ФО ОСОБА_1 та його контрагентами-постачальниками ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» за період діяльності, є такими, що укладені без мети настання реальних наслідків, а виписані ними первинні документи на адресу Позивача не мають відношення до господарської діяльності та не можуть бути відображені у складі податкового кредиту.

Водночас, підставою для висновку податкового органу про наявність порушень з боку СПД-ФО ОСОБА_1, що також підтверджується представником Відповідача, стали матеріали щодо контрагентів Позивача, які були використані при перевірці (дані інформаційної бази АІС «Податковий блок»; акт ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №1095/22.8-17/38185978 від 30.05.2013 р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Катрейд», №308/26-58-22-05-11/38213989 від 18.03.2014 р. та №279/26-58-22-05-11/38213989 від 14.03.2014 р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Айті-Трейд»; акт ДПІ у Будьоннівському районі м. Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області №112/05-61-22-01/38262250 від 15.04.2014 р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Бізнес Консалт Плюс»; акт ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №1772/26-55-22-08/38810601 від 25.06.2014 р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД»), якими встановлено відсутність об'єктів оподаткування по операціях з придбання контрагентами товарів (послуг) у підприємств-постачальників, відсутність фактичного місцезнаходження контрагентів, а також виявлено відсутність виробничих потужностей, складських приміщень, автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності.

Таким чином, податковий орган на підставі вищенаведеної інформації прийшов до висновку про те, що фактично СПД-ФО ОСОБА_1 не придбавав у ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» товари (послуги) з метою їх подальшого використання у межах господарської діяльності, а лише отримувало податкові накладні з метою «штучного» формування податкового кредиту та валових витрат, рух активів за спірними господарськими операціями задекларований лише на папері, а тому у Позивача відсутні підстави для формування даних податкового обліку за спірними господарськими операцій.

В свою чергу, суд звертає увагу, що листом Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. №742/11/13-11 також визначено, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Отже, висновки Відповідача про порушення Позивачем вимог чинного законодавства України, сформовані на підставі аналізу змісту договірних відносин контрагентів-виконавців з іншими суб'єктами господарської діяльності не є належними доказами порушення Позивачем податкового законодавства, оскільки результати аналізу другого ланцюга постачання відповідно до вимог податкового законодавства України не можуть бути підставами для висновків, які стосуються Представництва.

Разом із тим, як зазначено у постанові Верховного Суду України від 08.09.2009 р. у справі №21-737во09, про необґрунтованість податкової вигоди може свідчити відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень та транспортних засобів.

Так, відповідно до пояснень представників Позивача, механічна обробка металу здійснюється СПД-ФО ОСОБА_1 на власному металообробному обладнанні (токарні, фрезерні, шліфувальні та інші верстати) шляхом металообробки покупної сировини (металопрокату) та виготовлення з нього механічних деталей, вузлів та конструкцій. При цьому, Позивач орендує виробничі та складські приміщення, має власний транспорт для перевезення сировини або готової продукції та має водія-експедитора в штаті, має парк металообробного обладнання та найманих працівників, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, а саме:

ь договір від 01.01.2012 р. оренди нежилих приміщень та майна, укладений між ПАТ «НВП «Сатурн» (орендодавець) та СПД ОСОБА_1 (орендар), предметом якого є передача у тимчасове платне користування нежилі приміщення, які знаходяться на території підприємства орендодавця за адресою: м. Київ, пр-т Л. Курбаса, 2-Б, разом із доданими до нього актами приймання-передачі приміщень та майна та додатковими угодами (том ІІІ, а.с.1-13);

ь договір купівлі-продажу №21/10-04 від 21.10.2004 р., укладений між ТОВ «Росавто» (продавець) та СПД ОСОБА_1 (покупець), згідно із яким Позивачем придбано автомобіль ГАЗ-3302-14, разом із доданими до нього документами (том ІІІ, а.с.14-20).

Водночас, суд погоджується із доводами Позивача, що його контрагенти при виконанні поставок (послуг) могли застосовувати в якості працівників сумісників, а також укладати цивільно-правові угоди на виконання певного виду послуг та використання залучених за такими цивільно-правовими угодами трудових та інших ресурсів у власній господарській діяльності. Чинним законодавством не заборонено використовувати залучені трудові ресурси, при цьому, діюче законодавство не містить визначення трудового ресурсу необхідного для здійснення поставки товару Позивачу.

Поряд із цим, судом не приймаються до уваги посилання податкового органу на відсутність товарно-транспортних накладних на вказані господарські операції, оскільки товарно-транспортна накладна не є доказом придбання чи продажу товару, в той час, як податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит або формування валових витрат від наявності або відсутності товарно-транспортної накладної, як наслідок, відсутність зазначених документів не може бути доказом правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин, Позивачем обґрунтовано наявність господарської мети та економічної доцільності при укладанні зазначених вище Договорів поставки із ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД», підтверджено рух активів у процесі здійснення спірних господарський операцій, що дало суду можливість встановити зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, реалізацією товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю СПД-ФО ОСОБА_1

Крім того, відповідно до вимог ст.183 ПК України право платника податку на податковий кредит і виписку податкових накладних виникає після добровільної реєстрації особи як платника податку або особи, яка відповідає вимогам, визначеним пп.6 п.180.1 ст.180 цього Кодексу та з початком податкового періоду, з якого така особа вважатиметься платником податку.

Отже, для вирішення спору важливе значення має факт реєстрації та перебування контрагента Позивача в стані, власне, платника ПДВ, що надає право такому платнику видавати податкові накладні, які є підставою для формування податкового кредиту.

Дана правова позиція викладена у вищезгаданому листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011 р., відповідно до якого підлягає встановленню статус постачальника товарів (послуг), придбання яких є підставою для формування податкового кредиту та/або сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

При цьому для висновків про наявність порушення податкового законодавства в діях платника податків в обов'язковому порядку необхідно з'ясувати можливу обізнаність такого платника податку щодо дефекту у правовому статусі його контрагентів. Відповідні обставини можуть бути з'ясовані, зокрема, з використанням даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також офіційно оприлюднених даних щодо анульованих свідоцтв платника податку на додану вартість.

Суд зазначає, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення Позивачем до податкового кредиту сум ПДВ та формування валових витрат, контрагент був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також мав свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведеного у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

При цьому, слід ураховувати вимоги ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», згідно з якою відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, були внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Проте, Відповідачем не надано суду доказів припинення ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» (скасування державної реєстрації, виключення його з ЄДРПОУ) внесення недостовірної інформації до ЄДРПОУ, тощо, під час взаємовідносин із Позивачем.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на момент складання податкових накладних, контрагенти Позивача - ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» були зареєстровані як платники ПДВ у встановленому законодавством порядку, що також не спростовується Відповідачем.

Із наявних матеріалів справи суд приходить до висновку, що не спростовано Відповідачем в порядку передбаченому ч.2 ст.71 КАС України, що ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД» не мали дефектів у своєму правовому статусі та мали право укладати правочини та вчиняти інші юридично значимі дії. Податкові накладні за своєю формою та змістом відповідають ст.9 Закону №996, зокрема, містять такі обов'язкові реквізити як порядковий номер податкової накладної та дату її виписки, точне найменування юридичних осіб, їх індивідуальні податкові номери, вид робіт та послуг, їх ціну та вартість.

Наведені у сукупності обставини та досліджені документальні докази, суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з виготовлення та поставки продукції мали реальний характер, факти отримання Позивачем відповідних товарів та послуг оформлені документально та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними Договорами поставки за перевіряємий період, підтверджуються з урахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій.

Слід також зауважити, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету або подання податкової звітності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку контрагентом чи неподання ним звітності (у тому числі внаслідок ухилення) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару та надання послуг входить до предмету доказування у справі. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.03.2011 р. у справі №К-12509/08.

Суд наголошує, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а також від їх господарських та виробничих можливостей. Аналогічна правова позиція вказана в постанові Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 р. по справі № 2а-6067/11/1470.

Відтак, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки іншого платника податку.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 р., заява №803/02), «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 р., заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 р., заява №6689/03), у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Між тим, Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що Позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємством було одержання Позивачем податкової вигоди.

В свою чергу, надані Позивачем суду докази не дають підстав для висновку, що вчинені СПД-ФО ОСОБА_1 господарські операції є сумнівними, не відповідають дійсному економічному змісту, і вчинені з метою одержання доходу саме за рахунок податкової вигоди за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність.

При цьому, Відповідач, вказуючи в Акті перевірки №6021 на неналежне документальне підтвердження здійснених Позивачем витрат за зазначеними вище Договорами поставки, не обґрунтовує, у чому саме полягає дефектність документів, наданих Позивачем. Не заперечує Відповідач і правомірність видачі та правильність оформлення податкових накладних, на підставі яких Позивачем було сформовано податковий кредит за рахунок ПДВ.

Наведені обставини свідчать, що податковий орган формально підійшов до встановлення правомірності формування Позивачем податкового кредиту та валових витрат, викладені в Акті перевірки №6021 висновки не ґрунтуються на дослідженні Договорів поставки, які укладалися Позивачем із ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД», а висновки про їх формальність ґрунтуються виключно на припущеннях не підтверджених жодними доказами.

З огляду на викладене, за вказаними вище та відображеними в Акті перевірки №6021 порушеннями, допущеними начебто Позивачем при взаємовідносинах із контрагентами, податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що Позивач як платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємством було одержання Позивачем податкової вигоди, що свідчить про необґрунтованість зроблених Відповідачем висновків та протиправність прийнятих із зазначених підстав податкових повідомлень-рішень № та № від 09.12.2014 р.

Поряд із цим, оскільки висновки Відповідача щодо недонарахування та недоплатою СПД-ФО ОСОБА_1 до бюджету єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн. ґрунтуються на заниженні Позивачем задекларованого показника чистого оподатковуваного доходу на 428 480,00 грн., що спричинене завищенням останнім валових витрат на загальну суму 428 480,40 грн. у зв'язку із віднесенням понесених витрат від ТОВ «Катрейд», ТОВ «Бізнес Консалт Плюс», ТОВ «Айті-Трейд» та ТОВ «Трейд Мастер-ЛТД», як наслідок, згідно із встановленими вище обставинами суд вважає такі висновки податкового органу безпідставними, а Рішення № та Вимогу №Ф-42У від 09.12.2014 р. - неправомірними.

Оцінивши докази, які наявні у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що Відповідачем не доведено в порядку, передбаченому ч.2 ст.71 КАС України, правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №, №, Рішення № та Вимогу №Ф-42У від 09.12.2014 р., в той час, як Позивачем в повному обсязі підтверджено правомірність визначення сум податку на доходи фізичних осіб та ПДВ, а також здійснення нарахування та сплати до бюджету єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із додержанням норм законодавства, позаяк підтверджується бухгалтерськими та первинними документами, а тому не вбачається підстав для нарахування податковим органом сум грошових зобов'язань та штрафних санкцій, відповідно, прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату недоїмки та рішення про застосування штрафних санкцій, які підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

В той же час, на обґрунтування позовної вимоги щодо визнання протиправними дії Відповідача по проведенню документальної планової виїзної перевірки СПД-ФО ОСОБА_1, за результатами якої складений Акт перевірки №6021, Позивач посилається на підставу оскарження ним наказу ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №2198 від 14.10.2014 р. «Про проведення документальної планової виїзної перевірки», на підставі якого проведена така перевірка, у судовому порядку (справа №826/16735/14).

Проте, слід зазначити, що ПК України не передбачено зупинення чи відстрочення документальних перевірок суб'єктів господарювання - фізичних осіб, адже п.82.4 ст.82 ПК України передбачає лише можливість зупинення проведення документальної виїзної планової та позапланової перевірки великого платника податків за рішенням керівника контролюючого органу, що оформляється наказом, копія якого не пізніше наступного робочого дня вручається платнику податків або його уповноваженому представнику під розписку, з подальшим поновленням її проведення на невикористаний строк.

При цьому, відповідно до п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Про проведення документальної планової перевірки керівником контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки (п.77.4 ст.77 ПК України).

При цьому, п.77.6 ст.77 ПК України передбачено, що допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із ст.81 цього Кодексу.

Поряд із цим, згідно із позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 24.12.2010 р. у справі за позовом ТОВ «Foods and Goods L.T.D.» до ДПІ у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, згідно із правовою позицією Верховного Суду України саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Відтак, з огляду на вищенаведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки.

Отже, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Таким чином, правові наслідки оскаржуваних дій Відповідача по проведенню документальної планової виїзної перевірки за таких обставин є вичерпаними, в той час, як дії податкового органу, виражені у відкладенні ним початку проведення такої перевірки до прийняття судового рішення в адміністративній справі №826/16735/14 та набранням ним законної сили, а не у встановлений податковим законодавством термін, могли призвести до порушень державним органом приписів ст.19 Конституції України, відповідно до якої встановлено обов'язок для органу державної влади, його службових та посадових осіб діяти виключно у межах повноважень та у спосіб, встановлених Конституцією та Законами України.

З огляду на вищевказане, оскільки перевірка СПД-ФО ОСОБА_1 проведена задоволення позовної вимоги щодо визнання таких дій протиправними не може призвести до відновлення порушених прав платника податків, адже після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки, відтак, навіть за умови наявності підстав для визнання оскаржуваних рішень податкового органу протиправними та їх скасування, порушене право не буде захищене, як наслідок, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч.1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч.3 ст.94 КАС України встановлено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Водночас, згідно із ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Поряд із цим, суд звертає увагу на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 23.01.2015 р. №2 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір», в якій вказано, що якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, то й відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги з урахуванням попередньої сплати 10 відсотків розміру ставки судового збору.

При цьому, п.21 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються органи доходів і зборів, - у справах, пов'язаних з питаннями, що стосуються повноважень цих органів. Отже Відповідач звільнений від сплати судового збору.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, під час подання адміністративного позову, що має майновий характер, Позивач сплатив судовий збір за позовні вимоги майнового характеру суму у розмірі 487,20 грн., що становить 10% розміру ставки судового збору за позовну вимогу майнового характеру. Дана сума підтверджується платіжним дорученням №602 від 22.12.2014 р.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Позивача у справі, в якій Відповідач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст.94 КАС України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає відшкодуванню Позивачу частково в розмірі 72,00 грн., решта суми (1 000,00 грн.) - повинна бути стягнута лише з Позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги з урахуванням попередньої сплати 10% розміру ставки судового збору.

Керуючись положеннями ст.ст. 2, 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 09.12.2014 р.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 09.12.2014 р.

4. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві №Ф-42У від 09.12.2014 р.

5. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 09.12.2014 р.

6. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

7. Присудити на користь суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 понесені судові витри в розмірі 72 (сімдесят дві) грн. 00 коп. із видатків Державного бюджету України.

8. Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (адреса: 03126, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) решту суми судового збору у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. на розрахунковий рахунок №4007 до ГУ ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу: «Судовий збір за розгляд Окружним адміністративним судом м. Києва адміністративної справи №826/20463/14».

Контроль за виконанням даного пункту покласти на Державну податкову інспекцію у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя Б. В. Санін