Справа № 804/4179/15
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2015-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2015 р. Справа № 804/4179/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Юрков Е.О.
суддів: Кононенко О.В., Тулянцева І.В.
при секретарі - Шпота Я.С.
за участю: позивач - ОСОБА_1
представник відповідача - Лепша М.Ю.
представник третьої особи - Лепша М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з вимогами:
- визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 24 лютого 2015 за № 81-15 про відмову, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;
- зобов`язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_1 біженцем;
- проконтролювати виконання судового рішення у спосіб передбачений ст. 267 КАС України.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішення про відмову в наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач вказав, що він не може повернутись до Російської Федерації, оскільки можливе його переслідування на батьківщині за те, що він є активним противником існуючого політичного режиму на території Російської Федерації. Він відстоював свою громадянську позицію участю в громадському добровольчому русі «Солідарність», та в громадському русі, який мав назву «антифашистський» або «антикремлівський». Також в судовому засіданні позивач пояснив, що перебуваючи на території України він деякий час займався допомогою Українській армії та батальйону «Дніпро», а тому Рішення Державної міграційної служби України № 81-15, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем, не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; повідомлені позивачем факти, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за його справою.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.
Представник відповідача і третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надав до матеріалів справи письмові заперечення та зазначив, що громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 при зверненні до міграційної служби не було доведено реальності його обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за його політичні переконання в Російській Федерації, а також не доведено наявної реальності загрози його життю.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2014 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
До України заявник прибув 29.04.2013 року за національним паспортом громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 .
В заяві ОСОБА_1 вказав, що він не може повертатися до країни своєї громадянської належності, а саме в Російську Федерацію, через те, що він є активним противником існуючого політичного режиму на території Російської Федерації. Він відстоював свою громадянську позицію участю в громадському добровольчому русі «Солідарність», та в громадському русі, який мав назву «антифашистський» або «антикремлівський». Заявник також зазначив, що дуже активно виявляв та висловлював свої політичні погляди, приймав участь у мітингах, громадських засіданнях і наводить, як приклад, останній з мітингів, який відбувся 06.05.2012 року, що показував волевиявлення людей проти фальсифікації виборів президента ОСОБА_2 .. Зазначив, що після даного протесту почались чисельні арешти людей, які були в одному русі з ОСОБА_3 і щодо нього також може бути застосований арешт, або сфальсифіковане кримінальне провадження в Російській Федерації.
Відповідно до п.1 п.4 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заяву позивача було прийнято до розгляду Державної міграційної служби України та видано довідку про звернення за захистом в Україні № 0000626 від 15.01.2015р.
Проте, Рішенням Державної міграційної служби України від 24 лютого 2015 за № 81-15 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні та зазначено, що відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Пунктами 1, 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців від 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.
До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади (Державна міграційна служба України), що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття був абзац 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини першої 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН - особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 травня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Як уже зазначалось, позивач обґрунтував свою заяву тим, що не має можливості повернутись до країни походження з політичних причин, а також внаслідок обставин які загрожують його життю та свободі, відповідно до яких він не може повернутися до країни свого походження, а тому потребує додаткового захисту.
Проте, позивачем у своєму позові насамперед власноручно зазначено, що у цілому обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише його особисті припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його неможливо.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було зроблено запит за вих. № 1201/8189 від 19.06.2014р. до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про перевірку обставин, за наявності яких зазначену особу, а саме ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На даний запит було отримано відповідь за вих. № 55/2-2256/14 від 27.06.2014 в якому було чітко визначено, що обставини, за наявності яких громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.
Також, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було зроблено запит за вих. № 1201/8190 від 19.06.2014р. до сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України в Дніпропетровській області з проханням надати інформацію щодо перевірки за обліками Генерального Секретаріату Інтерполу громадянина ОСОБА_1 .. На данний запит було отримано відповідь за вих.№ 28/558/014/14/1069 від 26.06.2014, в якої також чітко визначено, що згідно перевірки ОСОБА_1 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку не перебуває.
З протоколу проведеної працівником Головного управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області співбесіди від 10.06.2014р., передбачених порядком розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що причиною звернення заявника є побоювання стати жертвою переслідування за те, що він є запеклим противником режиму, який діє в Росії. Відповідно до цього його діяльність не сумісна с життям у Росії. З його слів визначено, що якщо у Росії впізнають, що він допомагав в Україні, то йому зроблять якусь справу та візьмуть під варту.
Однак, крім копій статей розпечатаних з сайтів інтернету та газет, з яких нічого не вказує на те, що громадянину ОСОБА_1 може погрожувати переслідування в Російській Федерації позивач як до відповідача так і до матеріалів справи не надавав.
Також, з висновку Головного управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.01.2015р. вбачається, що позивач не надав документального підтвердження його участі в Росії в громадському добровольчому русі під назвою «Солідарність» та участі в громадській діяльності, яка мала назву «антикремлівська» або «антифашистська». До суду цих документів позивачем також надано не було.
Крім того, Висновком від 29.01.2015р. встановлено, що позивач не був лідером жодної з громадських організацій, але приймав безпосередню активну участь в організації людей, подій, мітингів, розклеюванні та поширенні листівок. Але міграційна служба не могла віднести заявника, до особи яка стала жертвою переслідувань через свої політичні переконання, так як ОСОБА_1 не переслідувався правоохоронними органами Росії навіть після мітингу 06.05.2012 року. Відбувались арешти його близьких друзів та знайомих, з якими він організовував демонстрації, але щодо нього адміністративні заходи або арешти не застосовувались.
Відповідно було встановлено, що ОСОБА_1 не переслідується на території Росії, як політичних діяч, він лише наводить припущення про можливість його арешту, як наступного фігуранта у мітингу 06.05.2012 року. Після проведення «Маршу мільйонів» у 2012 році заявник постійно залишався на території Російської Федерації та продовжував займатись громадською діяльністю в різних організаціях та лише у кінці 2013 року вирішив покинути територію своєї країни походження.
Слід звернути увагу, що батьки ОСОБА_1 залишились в Росії та щодо них не надходило жодних погроз їх життю.
Позивач в судовому засіданні пояснив, що в Україні він деякий час займався допомогою Українській армії та батальйону «Дніпро», проте відповідно до принципів міжнародного гуманітарного права захист шукачів притулку має цивільний, гуманітарний характер, тобто військові не розглядаються у якості осіб, які шукають захист, до тих пір, поки не буде встановлено, що останні дійсно і назавжди відмовилися від військової діяльності (Висновок 53-ї сесії Виконавчого Комітету УВКБ ООН № 94 (LIII) - 2002 «Щодо цивільного та гуманітарного характеру притулку», 08.10.2002).
Після встановлення вказаних фактів компетентним органам у сфері надання захисту необхідно керуватися спеціальними процедурами визначення статусу біженця на індивідуальній основі з метою забезпечення відповідності шукачів захисту необхідним критеріям для визнання їх біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причому максимальну увагу слід звернути на відповідність/невідповідність статті 1 F) Конвенції 1951 року, з тим, щоб не допустити зловживання системою надання захисту з боку тих, хто його не заслуговує.
З огляду на викладене, вказана категорія осіб тобто і заявник не може бути включений до міжнародного захисту, не зважаючи на те, що їх легалізація становить певний державний інтерес (членство у добровольчих військових частинах).
Критерії відповідно до статті 15 Директиви ЄС 2004/83/ЄС від 29.04.2004р., яка визначає підстави для надання додаткового захисту, як ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара: в) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, с) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, факти дискримінації та можливого подальшого переслідування або арешту, у позивача присутні лише у формі припущення та можливих проявів щодо нього у майбутньому на території Російської Федерації.
Таким чином, громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 не було надано до органів Державної міграційної служби України жодних доказів того, що він дійсно переслідується Російській Федерації, що в свою чергу дало можливість відповідачу стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.
Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).
Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 81-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення; добросовісно та розсудливо, а тому не підлягає скасуванню.
Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд звертає увагу сторін на те, що суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, є принцип законності, який відповідно до ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Приймаючи до уваги викладене, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 70-71, 86, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні відмовити
Копію постанови направити сторонам по справі.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та в строки, встановленні статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови викладений протягом п`яти днів.

Головуючий суддя (підпис) Судді: (підпис) (підпис) Е.О. Юрков О.В. Кононенко І.В. Тулянцева