Справа № 2а-8219/10/0670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м. Київ К/9991/12542/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Усенко Є.А.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

при секретарі: Луцак А.В.,

розглянувши у судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Житомирі

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 03.11.2011

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2012

у справі № 2а-8219/10/0670 Житомирського окружного адміністративного суду

за позовом Комунального підприємства (КП) «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради

до Державної податкової інспекції у м. Житомирі (ДПІ)

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 03.11.2011, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2012,позов задоволено: визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ у м. Житомирі від 13.10.2010 № /0 повністю та від 13.10.2301/0 у частині нарахування позивачу податку на додану вартість у сумі 62735,00 грн. за основним платежем та 31365,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

У касаційній скарзі ДПІ у м. Житомирі просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування позивачу податкового зобов`язання із податку на додану вартість, плати за землю та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 29.09.2010 № 7483/23-1/3534, про порушення КП «Житомиртеплокомуненерго» частини 1 ст. 203, частини 1 ст. 207, ст.. 215, пункту 1 ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України, пункту 4.1 ст.4, підпунктів 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 ст.7, пункту 11.11 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» (Закон № 168/97-ВР) внаслідок заниження податкових зобов'язань із податку на додану вартість на 36216,00 грн. у податковому обліку за жовтень 2009 року у зв'язку з неправильним визначенням бази оподаткування операцій з поставки послуг теплопостачання населенню за касовим методом; завищення податкового кредиту у податковому обліку за період з листопада 2009 року по червень 2010 року на загальну суму 67780,00 грн., а саме: 2000,00 грн. - за наслідками придбання товарно-матеріальних цінностей, які не призначаються до використання у господарській діяльності; 27880,00 грн. - не підтверджені податковими накладними; 37059,00 грн. - за наслідками нікчемних правочинів з поставки підрядних послуг від ПП «НСК Навік-Строй». В результаті цих порушень занижено податок на додану вартість на загальну суму 103996,00 грн. у податковому обліку за період з жовтня 2009 року по червень 2010 року. Висновок про нікчемність правочину з поставки, укладеного між позивачем та ПП «НСК Навік-Строй», обґрунтовано відсутністю у цього постачальника основних засобів та трудових ресурсів, необхідних для виконання операції з поставки, а також неможливістю здійснити його перевірку через відсутність за місцезнаходженням згідно з даними ЄДРПОУ.

Крім того, за висновком податкового органу, позивач порушив норми ст.ст. 96, 206 Земельного кодексу України (ЗК), ст. 2 Закону України «Про плату за землю» (Закон № 2535-XII), оскільки не сплатив земельний податок за земельну ділянку площею 11,8010 га, яка знаходяться у його користуванні (на цій земельній ділянці розташоване підприємство як цілісний майновий комплекс) за ІV квартал 2009 року та півріччя 2010 року у загальній сумі 129285,86 грн. (а.с.46).

На підставі акту перевірки ДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення від 13.10.2010: № /0 - про визначення КП «Житомиртеплокомуненерго» податкових зобов'язань із податку на додану вартість у сумі 155994,00 грн., у т.ч.: 103996,00 грн. за основним платежем та 51998,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції (оскаржується у частині визначення податкових зобов'язань із податку на додану вартість у сумі 62735,00 грн. за основним платежем та 31365,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій); № /0 - про визначення позивачу податкових зобов'язань із плати за землю у сумі 194268,86 грн., у т.ч.: 129285,86 грн. за основним платежем та 64983,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

У судовому процесі встановлено, що на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Ашевні» за наслідками поставки позивачу послуг із ремонту димової труби та ПП «НСК «Навік-Строй» за наслідками поставки позивачу підрядних послуг (ремонт покрівель квартальних котелень та ЦТП КП «Житомиртеплокомуненерго» ЖМР) за договором від 08.04.2010 № 226/22 (разом із додатковою угодою від 02.06.2010 №1) позивач сформував податковий кредит на загальну суму 62735,00 грн. у податковому обліку за квітень-червень 2010 року.

У відповідності до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 № 168/97-ВР (втратив чинність з 1 січня 2011 року у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту) (абзац перший підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем, безумовно, презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника ПДВ на включення сум цього податку до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Заперечуючи проти позову та доводячи правомірність зменшення у податковому обліку позивача податкового кредиту, задекларованого за податковими накладними, виписаними ПП «НСК «Навік-Строй», ДПІ посилається на нікчемність правочину поставки між цим постачальником і позивачем. Як на підставу такого висновку ДПІ вказує на такі обставини: неможливість проведення зустрічної перевірки цього постачальника, відсутність у нього можливості здійснити поставку через відсутність основних фондів (складських та виробничих приміщень, транспортних засобів), трудових ресурсів, необхідних для виконання поставки підрядних послуг. Що ж до податкового кредиту, задекларованого за податковою накладною ТОВ «Ашевні», податковий орган посилається на відсутність оригіналу такої податкової накладної (позивач задекларував податковий кредит на підставі факсової копії).

Разом з тим, суди попередніх інстанцій на підставі приєднаних до справи доказів, а саме: копій договору підряду від 08.04.2010 № 226/22, додаткової угоди до цього договору від 02.06.2010 № 1, податкових накладних, договірної ціни на ремонт покрівель квартальних котелень та ЦТП КП «Житомиртеплокомуненерго» ЖМР, актів приймання виконаних підрядних робіт, платіжних доручень, оцінка яких відповідає вимогам норм ст. 86 КАС України, встановили факт поставки позивачу від ПП «НСК «Навік-Строй» підрядних послуг і відповідно до встановлених обставин зробили юридично правильний висновок про правомірність формування позивачем за наслідками цих господарських операцій податкового кредиту. Крім того, суди на підставі дослідження у судовому процесі оригіналу податкової накладної від 30.04.2010 № 0001288, виписаної ТОВ «Ашевні» за наслідками поставки позивачу послуг із ремонту димової труби, реальність якої (господарської операції) у судовому процесі податковим органом не оспорюється, зробили правильний висновок про безпідставність виключення із податкового обліку позивача податкового кредиту у сумі 25676,00 грн., сформованого на підставі цієї податкової накладної.

Відповідно до частини 1 ст. 2 Закону № 2535-ХІІ використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

У статті 5 цього Закону визначено, зокрема, що об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

У судовому процесі встановлено, що згідно з рішеннями виконавчого комітету Житомирської міської ради «Про порядок повернення майна орендованого ЖОПТМ «Житомиртеплокомуненерго» в комунальну власність міста Житомира» від 09.08.2007 № 610 та «Про внесення змін до рішення міськвиконкому від 09.08.2007 № 610» від 24.09.2009 № 653 майно як цілісний майновий комплекс підприємства, яке повернуте ЖОПТМ «Житомиртеплокомуненерго» з оренди, було передане КП «Житомиртеплокомуненерго» на праві повного господарського відання або оперативного управління (а.с. 19-21, т.1).

При цьому до державного земельного кадастру не були внесені зміни щодо реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, на якій розташований майновий комплекс і яка перебувала у користуванні ЖОПТМ «Житомиртеплокомуненерго», на КП «Житомиртеплокомуненерго». Вказані обставини підтверджуються доданими до матеріалів справи копіями довідки Управління Держкомзему в м. Житомирі від 30.08.2011 № П-37/7, довідки ДП «Центр державного земельного кадастру» від 08.11.2010, листом управління Держкомзему у м. Житомирі від 12.11.2010 № 63/1 (а.с. 114, 223, 244, т.1), згідно з яким за даними державного земельного кадастру за ЖОПТМ «Житомиртеплокомуненерго» обліковуються земельні ділянки загальною площею 12,5077 га.

Суди попередніх інстанцій, скасовуючи податкове повідомлення-рішення від 13.10.2010 № /0 як протиправне, виходили з того, що у позивача відсутній обов'язок щодо сплати земельного податку, оскільки в силу статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації прав на землю (користування або власності), тоді як за позивачем згідно з даними державного земельного кадастру жодне з цих прав на земельну ділянку, про яку йдеться, не зареєстровано. Відсутність у позивача будь-якого із цих прав виключає обов'язок щодо сплати земельного податку, незважаючи на факт користування земельною ділянкою.

Такий висновок судів попередніх інстанцій не відповідає правильному застосуванню норм матеріального права, які регулюють відносини щодо сплати земельного податку.

Відповідно до частини 1 ст. 24 Господарського кодексу України (ГК) управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб'єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (частина 1 ст. 136 ГК).

Згідно з частиною 1 ст. 137 цього Кодексу правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

При цьому, як стаття 136, так і 137 встановлюють, що право господарського відання та право оперативного управління захищаються законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Згідно з частиною 3 ст. 66 Господарського кодексу України цілісний майновий комплекс підприємства визнається нерухомістю і може бути об'єктом купівлі-продажу та інших угод, на умовах і в порядку, визначених цим Кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього.

Позивач отримав на праві повного господарського відання (оперативного управління) цілісний майновий комплекс, який перебував у ЖОПТМ «Житомиртеплокомуненерго» на титулі оренди. Набуття права на цілісний майновий комплекс невід'ємне від отримання в користування земельної ділянки, на якій розташоване майно, що входить в цілісний майновий комплекс, і який разом із земельною ділянкою складає цілісний об'єкт, що використовується підприємством для здійснення господарської діяльності. З передачею позивачу цілісного майнового комплексу підприємства у нього виникло право користування земельною ділянкою, на якій розташований майновий комплекс.

Це випливає з положень частини 2 ст. 120 Земельного кодексу України (ЗК) та положень статей 136 і 137 ГК щодо змісту і захисту права повного господарського відання та права оперативного управління на майно. Так, згідно з частиною 2 ст. 120 ЗК якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (у редакції Закону України від 05.11.2009 р. N 1702-VI).

У зв'язку з цим та на підставі частини 1 ст. 2 Закону № 2535-ХІІ юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення обов'язку зі сплати земельного податку у підприємства, є отримання в повне господарське відання (оперативне управління) цілісного майнового комплексу, а не державна реєстрація права користування земельною ділянкою, на якій розташований цілісний майновий комплекс.

З огляду на викладене підстави для скасування податкового повідомлення-рішення від 13.10.2010 № /0 відсутні.

Відповідно до ст. 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Житомирі задовольнити частково, змінити постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 03.11.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2012, позов задовольнити частково: скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Житомирі від 13.10.2010 № /0 в частині визначення податкового зобов'язання із податку на додану вартість у сумі 62735,00 грн. за основним платежем та 31365,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А. Усенко
Судді ПідписО.А. Веденяпін
ПідписМ.П. Зайцев