Справа № 2а-8026/09/1770
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р. Справа № 538/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Святецького В.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в місті Рівне на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 09 березня 2010 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в місті Рівне про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції в місті Рівне, яким просив скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 09.07.2009 року № /0, яким йому визначено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 20353,94 грн., і № /0, яким йому визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 148539,00 грн., в тому числі 99026,00 грн. за основним платежем та 49513,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 09 березня 2010 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне від 09.07.2009 року № /0 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 148539,00 грн., з яких 99026,00 грн. основний платіж і 49513,00 грн. штрафна санкція; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне від 09.07.2009 року № /0 про збільшення суми податкового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб на суму 16483,23 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постанову в частині задоволення позовних вимог в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що в цій частині висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач безпідставно включив до складу валових витрат та податкового кредиту суми коштів, сплачені в зв'язку з придбанням вантажних автомобілів, що зареєстровані на позивача, як на фізичну особу. Також, на думку відповідача, позивач не вправі відносити до складу валових витрат амортизаційні відрахування, оскільки не зобов'язаний вести бухгалтерський облік.

Постанова в частині відмови у задоволенні позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України постанова не переглядається апеляційним судом в цій частині.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

В період з 27.05.2009 року до 24.06.2009 року працівники Державної податкової інспекції в місті Рівне провели виїзну планову документальну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2007 року до 31.03.2009 року, за результатами якої складено акт від 30.06.2009 року № 17-119/НОМЕР_1.

В акті перевірки зазначено про порушення позивачем вимог пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. пп. 7.4.3, 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», внаслідок чого занижено суму податку на додану вартість за період з 01.04.2007 року до 31.12.2008 року на суму 99026,00 грн., та пп. «б» п. 1 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» і пп. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9, п. 7.1 ст. 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб за 2007 рік на 4545,59 грн., за 2008 рік на 7505,22 грн. та за І квартал 2009 року на 8303,13 грн.

На підставі акту перевірки Державна податкова інспекція в місті Рівне прийняла податкові повідомлення-рішення від 09.07.2009 року № /0, яким ФОП ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 20353,94 грн., і № /0, яким ФОП ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 148539,00 грн., в тому числі 99026,00 грн. за основним платежем та 49513,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Позивач оскаржив зазначені податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку, однак його скарги були залишені без задоволення, а рішення без змін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в частині, що оскаржується в апеляційному порядку, виходячи з наступного.

Як встановив суд, у липні 2008 року ФОП ОСОБА_1 придбав два вантажних автомобілі марки ГАЗ 3302-414И (кузови № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3) вартістю 81870,00 грн. кожен, що підтверджується податковими накладними від 11.07.2008 року № 1797 і № 1798, від 14.07.2008 року № 386 і № 387, від 17.06.2008 року № 1515 і № 1516, видатковими накладними від 15.07.2008 року № РН-0426 і № РН-0427, актами прийому-передачі автомобіля від 14.07.2008 року та нарядами замовлень від 15.07.2008 року на встановлення на вказані автомобілі газобалонного обладнання (ГБО).

Також у серпні 2008 року ФОП ОСОБА_1 придбав вантажний автомобіль марки ТАТА вартістю 135500 грн., що підтверджується рахунком від 21.08.2008 року № Г42/8, видатковою накладною від 25.08.2008 року № 6946 та податковою накладною від 22.08.2008 року № 6065/14.

Оплату за автомобілі позивач здійснив у повному обсязі, шляхом перерахування коштів на банківські рахунки продавців, що підтверджується виписками з банківського рахунку ФОП ОСОБА_1 та платіжним дорученням від 22.08.2008 року № 1.

Зазначені транспортні засоби були зареєстровані ВРЕР ДАІ м. Рівне УДАІ УМВС України в Рівненській області і в Свідоцтвах про реєстрацію транспортного засобу в графі «Прізвище/організація» зазначено ОСОБА_1, тобто автомобілі були зареєстровані на позивача як на фізичну особу.

Також дані транспортні засоби були взяті позивачем на облік як основні засоби.

ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність, основним видом якої є оптова торгівля продуктами харчування.

Для здійснення господарської діяльності позивач використовує зазначені вище автомобілі, а саме для доставки продуктів у роздрібну та дрібногуртову торгівельну мережу.

Факт використання даних вантажних автомобілів (основних фондів) в господарській діяльності позивача відповідач не заперечує, а також цей факт підтверджується наданими позивачем подорожніми листами та договорами поставки товарів, згідно з якими ФОП ОСОБА_1 зобов'язується поставити товари своїм транспортом.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пп. 7.2.7 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) у разі імпорту товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на отримання податкового кредиту, вважається вантажна митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку на додану вартість, або погашений податковий вексель.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пп. 7.4.4 цієї статті якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 вказаного Закону сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2 цієї статті передбачено, якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Враховуючи наведені вище обставини та положення правових норм, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що податковий кредит за спірний період був сформований позивачем відповідно до вимог законодавства з врахуванням сум податку на додану вартість, сплаченого в ціні товару при придбанні зазначених вище транспортних засобів.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що для включення позивачем сум податку на додану вартість, сплачених ним під час митного оформлення зазначених транспортних засобів, ці транспортні засоби повинні бути зареєстровані за ним саме як за суб'єктом господарської діяльності, оскільки відповідно до пункту 6 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року за № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами, що правильно встановив суд першої інстанції.

Крім того, як встановив суд, податок на доходи фізичних осіб відповідач нарахував позивачу, зокрема, в зв'язку з тим, що останній протиправно, на думку податкового органу, відніс до складу валових витрат амортизаційні відрахування на основні засоби (зазначені вище вантажні автомобілі), оскільки позивач не є платником податку на прибуток і відповідно у нього відсутнє право на ведення бухгалтерського обліку основних фондів, що підлягають амортизації.

На думку колегії суддів, такий висновок податкового органу є безпідставним з наступних підстав.

Відповідно до пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) основні фонди - це матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Відповідно до ст. 13 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Додатком 7 до Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 року № 12, визначено, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» можливо додатково зменшити валовий дохід виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації до балансової вартості груп основних фондів, лише у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством фінансів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) платники податків і зборів (обов'язкових платежів) зобов'язані: вести бухгалтерський облік, складати звітність про фінансово-господарську діяльність і забезпечувати її зберігання у терміни, встановлені законами; подавати до державних податкових органів та інших державних органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обов'язкових платежів).

Така ж норма містилась в п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, право позивача на ведення бухгалтерського обліку, в тому числі і амортизаційних відрахувань відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування» та п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець зобов'язаний вести облік своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання відповідача в акті перевірки на відсутність спеціальної норми, яка б передбачала можливість ведення бухгалтерського обліку (в тому числі і амортизаційних відрахувань) суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1, є безпідставним, оскільки така можливість слідує з загальних принципів побудови системи оподаткування, визначених пунктом 6 статті 3 Закону України «Про систему оподаткування», згідно з якою встановлена рівність, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до суб'єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб, включаючи нерезидентів) при визначенні обов'язків щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ФОП ОСОБА_1 правомірно включив до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість в розмірі 99026,00 грн. та відніс до валових витрат суми амортизаційних відрахувань на основні засоби (вантажні автомобілі) за IІІ-IV квартали 2007 року в розмірі 6277.29 грн., у 2008 році в розмірі 50034,83 грн., та за І квартал 2009 року на 55354,21 грн.

Також відповідач вважає, що ФОП ОСОБА_1 протиправно включив до складу податкового кредиту відповідних періодів суми податку на додану вартість, сплачені в ціні послуг мобільного зв'язку, отриманих від компанії UMC на загальну суму 2551,00 грн., мотивуючи дані висновки тим, що виписані надавачем послуг податкові накладні не оформлені належним чином, а саме не завірені мокрою печаткою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність таких доводів податкового органу, оскільки у позивача були наявні належним чином оформлені податкові накладні, виписані компанією UMC, однак під час проведення перевірки, як встановив суд, інспектори-ревізори не встановили факту наявності у позивача податкових накладних з мокрою печаткою чи причин їх відсутності, а лише зазначили, що дані накладні завірені факсимільним підписом та печаткою.

Однак після проведення перевірки та з врахуванням наведених зауважень перевіряючих ФОП ОСОБА_1 звернувся до компанії UMC із заявою про надання податкових накладних на вказану суму з оригінальними печаткою та підписами уповноважених осіб і такі накладні були йому надані, чим також було підтверджено належність накладних, завірених факсимільними підписом і печаткою, які були надані позивачем до перевірки.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість висновку податкового органу про те, що податковий кредит позивача за березень 2009 року в сумі 19312,00 грн. не підтверджується оригіналами податкових накладних, отриманих від ТзОВ ТБ «Тайфун-2000», ТзОВ «Ферреро Україна» і ТзОВ ТД «Сєвєрний», оскільки , як встановив суд, дані податкові накладні, наявні у ФОП ОСОБА_1, є в реєстрах отриманих і виданих податкових накладних позивача і зазначених контрагентів, в зв'язку з чим суми податку на додану вартість, сплачені в ціні товарів, придбаних в даних підприємств, були правомірно включені позивачем до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду.

Наведені вище обставини підтверджуються тим, зокрема, що при здачі реєстрів податкових накладних до звіту, який подається до податкового органу, відбувається звірка податковими органами таких реєстрів з боку контрагентів і у випадку розбіжностей при звірці податковий кредит виключається. Проте при складанні спірного акту перевірки така звірка, а також зустрічні перевірки не проводились. Також позивач надав суду копії податкових накладних, виписані ТзОВ ТБ «Тайфун-2000», ТзОВ «Ферреро Україна» і ТзОВ ТД «Сєвєрний» за вказаний період.

Таким чином, як правильно встановив суд першої інстанції, донарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 19312,00 грн. по взаємовідносинах з ТзОВ ТБ «Тайфун-2000», ТзОВ «Ферреро Україна» і ТзОВ ТД «Сєвєрний» та в розмірі 2551,00 грн. по взаємовідносинах з компанією UMC, здійснено податковим органом неправомірно.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції в місті Рівне від 09.07.2009 року № /0 та № /0 в частині донарахування податку на додану вартість в розмірі 99026,00 грн. і штрафних санкцій на суму 49513,00 грн. та податку на доходи фізичних осіб в розмірі 16483,23 грн.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в місті Рівне залишити без задоволення.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 09 березня 2010 року у справі № 2а-8026/09/1770 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в місті Рівне про скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді В.В. Святецький

Н.М. Судова-Хомюк