Справа № 813/1036/14
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Справа № 876/7516/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроль» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2014р. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроль» (надалі - ТзОВ «Агроль») звернулось до суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Львівській області (надалі - ДЕІ у Львівській області) про скасування пунктів 5, 6, 10 припису № 754-02 від 16.08.2013 року,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроль» (надалі - ТзОВ «Агроль») звернулось до суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Львівській області (надалі - ДЕІ у Львівській області) про скасування пунктів 5, 6, 10 припису № 754-02 від 16.08.2013 року, виданого за результатами перевірки дотримання ТзОВ «Агроль» вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних та земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, оформленої актом № 1453/02/1733 щодо необхідності отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, дозволу на розміщення та ліміт на утворення відходів та дозволу на спеціальне користування надрами.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з посиланням на ст.23 Кодексу України про надра зазначає, що у нього відсутній обов'язок щодо отримання спеціального дозволу на користування надрами, необхідність отримання дозволу на розміщення та ліміту на утворення відходів не узгоджується з Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1218 від 03.08.1998 року, оскільки зобов'язує місцеву державну адміністрацію за погодженням Міністерства екології та природних ресурсів України визначати до 01 липня поточного року перелік підприємств, яким необхідно отримувати визначений вид дозволу. Вказана обставина поширюється і для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, оскільки необхідність отримання такого дозволу полягає у формуванні державного обліку, перелік якого та необхідність розміщення в ньому формується за умовами перевірок Міністерства екології та природних ресурсів України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2014 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

З висновками суду першої інстанції не погодився апелянт - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроль», котрий вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що є підставою, на думку апелянта, для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції.

На стадії апеляційного розгляду Державна екологічна інспекція апеляційну скаргу заперечує, просить залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, а відтак на підставі ч. 1 ст. 41 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відкритому судовому засіданні, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши думку судді головуючого та перевіривши відповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що Державною екологічною інспекцією у Львівській області в період з 05.08.2013 року по 12.08.2012 року проведено перевірку дотримання ТзОВ «Агроль» вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних та земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, про що складено відповідний акт № 1453/02/1733. Даний акт підписано інспектором з охорони праці із зазначенням того, що зауваження будуть викладені на окремому аркуші.

В акті перевірки зазначено, що видобування води ТзОВ «Агроль» за період з 01.04.2013 року по 05.08.2013 року здійснювалося з власної свердловини № 1. Згідно звіту форми 2-ТП за перше півріччя 2013 року підприємство використало на сільськогосподарське водопостачання 0,950 м. куб. без спеціального дозвільного документа (дозволу на користування надрами (підземні води), що є порушенням ст.ст. 16, 19, 21, 23 Кодексу України «Про надра».

Крім того, в акті перевірки вказано, що в ході виробничої та господарської діяльності на підприємстві утворюються такі відходи, як відпрацьовані люмінесцентні лампи, відпрацьовані мастила, брухт та відходи чорних металів, тверді побутові відходи, птиця свійська здохла, курячий послід з підстилкою, тара картонна. Водночас, паспорти на відходи представлено лише на відпрацьовані люмінесцентні лампи, тверді побутові відходи, птицю свійську здохлу, тару картонну. Аналогічно, представлено дозволи на розміщення відходів та ліміти на утворення та розміщення відходів лише на відпрацьовані люмінесцентні лампи, тверді побутові відходи, птицю свійську здохлу, тару картонну, що є порушенням ст.ст. 32, 33 Закону України "Про відходи".

Крім того, перевіркою встановлено, що на підприємстві проводяться роботи по електричному зварюванню, а в курниках наявні два вентилятори для видуву повітря з приміщення та вентиляційні отвори на даху в кількості 8 одиниць. Під час проведення перевірки не представлено інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, що необхідні для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, сам дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами викиду. За твердженням відповідача ТзОВ «Агроль» порушено ст.ст. 7, 10, 11, 33 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», постанову Кабінету Міністрів України № 302 від 13.03.2002 року.

За наслідками вказаної перевірки державним інспектором Зіник Н.Д. складено припис щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства № 754-02 від 16.08.2013 року, пунктом 5 якого ТзОВ «Агроль» зобов'язано на основі інвентаризації джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин стаціонарними джерелами в атмосферне повітря; пунктом 6 зобов'язано отримати дозвіл на розміщення та ліміт на утворення та розміщення відходів, які не зазначені у дозволі; пунктом 10 зобов'язано отримати спеціальний дозвіл на користування надрами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції покликався на наступні обставини.

У відповідності до п. 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затв. Указом Президента України від 13.04.2011 року № 454/2011, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів України.

Держекоінспекція України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для забезпечення реалізації державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Підстави проведення перевірки Державною екологічною інспекцією У Львівській області узгоджуються з ст.ст. 11, 61 Кодексу України «Про надра», у редакції Закону України від 16.10.2012 року № 5456-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації повноважень органів виконавчої влади у сфері екології та природних ресурсів, у тому числі на місцевому рівні», що набрав чинності 18.11.2012 року, з положеннями ст. 3 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» від 16.10.1992 року № 2707-XII, з наступними змінами та доповненнями, та положеннями статті 232 Закону України «Про відходи» від 05.03.1998 року № 187/98-ВР, з наступними змінами та доповненнями, в редакції від 16.10.2012 року.

Суд першої інстанції вважає, що необхідність отримання позивачем дозволу на спеціальне користування надрами визначена статтею 16 Закону України « Про надра», у відповідності до якої визначено порядок одержання спеціальних дозволів на користування надрами в разі використання таких, обмеження щодо окремих видів користування надрами чи окремих користувачів надр.

Відповідно до п. 3, 5 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року № 615, на кожний вид користування надрами в межах конкретної ділянки надається окремий дозвіл. Дозволи надаються на такі види користування надрами, як, зокрема, видобування корисних копалин. Контроль та нагляд за дотриманням умов дозволу, у відповідності до Порядку, здійснюють у межах своїх повноважень орган з питань надання дозволу, Держекоінспекція, Держгірпромнагляд, Міненерговугілля, МОЗ, ДПС, а також органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Кодексу України «Про надра», землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу, та використовувати надра для господарських і побутових потреб.

Судом першої інстанції не заперечується факт дотримання ТзОВ «Агроль» умови видобування ним води як власником земельної ділянки в с. Жорниська комплекс Ямельня-1 Яворівського району Львівської області, а також умови дотримання ним об'єму видобування води на добу, що становить менше законодавчо визначених 300 м.куб. води на добу. Зазначені умови водокористування повністю відповідають вимогам ст. 23 Кодексу України «Про надра».

Судом першої інстанції стверджується, що з копії дозволу на спеціальне водокористування від 10.07.2003 року № Укр.-1293-09/льв з терміном дії до 10.07.2006 року, що був продовжений до 20.07.2009 року, з копії дозволу на спеціальне водокористування від 17.07.2009 року № Укр.-1293-09/льв з терміном дії до 17.09.2012 року та з копії дозволу на спеціальне водокористування від 07.09.2012 року № Укр.-1293-12/Льв з терміном дії до 07.09.2015 року в графі «Характеристика водоспоживання» зазначена мета водокористування - господарсько-побутові та виробничі потреби господарства. На стр. 3 дозволів визначено умову водокористування, згідно якої для виробничих потреб ТзОВ "Агроль" повинно використовувати 9,9 тис/мі води на рік, 27.25 м3/добу, для господарсько-побутових - 0,29 тис/мі води на рік, 0,8 м3/добу.

Вищевказані дозволи були видані на клопотання позивача, яке, серед іншого, містить покликання на мету водокористування - виробничі потреби господарства. Також в розрахунку нормативного водоспоживання та водовідведення птахофабрики в с. Жорниська позивачем самостійно зазначалось, що вода буде використовуватись на виробничі потреби, а саме на забезпечення питних потреб курей.

З врахуванням цих обставин, суд першої інстанції зазначає про те, що використання підземних вод для виробничих потреб (напування курей) робить неможливим застосування до позивача умов звільнення від одержання спеціального дозволу на користування надрами, передбачених ст. 23 Кодексу України « Про надра».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров'я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частина 5 вищевказаної статті визначає, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року № 302, якою затверджено Порядок проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, які отримали такі дозволи, дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам-підприємцям експлуатувати об'єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну.

Відповідно до п. 4 вищевказаного Порядку, для отримання дозволу суб'єкт господарювання, крім іншого, проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання.

Аналогічно, п. 4.2 Інструкції про порядок та критерії взяття на державний облік об'єктів, які справляють або можуть справити шкідливий вплив на здоров'я людей і стан атмосферного повітря, видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, затверджених наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 10.05.2002 року № 177 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22.05.2002 року за № 445/6733, визначає порядок узяття на державний облік об'єктів, видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря.

Так, об'єкти проводять інвентаризацію видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря. За результатами інвентаризації встановлюють необхідність взяття їх на державний облік за критеріями, наведеними в розділі 2 цієї Інструкції. Згідно п. 1.3 вказаної Інструкції, дані про види та обсяги забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, готуються на підставі матеріалів інвентаризації викидів забруднюючих речовин.

Суд першої інстанції зазначив, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами видається лише після проведення інвентаризації стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання. Визнання ТзОВ «Агроль» необхідності проведення і проведення інвентаризації джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря спростовує, на думку суду першої інстанції, твердження позивача про відсутність необхідності в одержанні дозволу на викиди забруднюючих речовин стаціонарними джерелами в атмосферне повітря.

Судом першої інстанції встановлено, що на підприємстві утворюються такі відходи, як макулатура паперова та картонна (тара картонна), птиця свійська здохла, тверді побутові відходи, відпрацьовані люмінесцентні лампи, відпрацьоване мастило, брухт і відходи чорних металів, курячий послід з підстилкою.

Водночас, на такі відходи як макулатура паперова та картонна (тара картонна), птиця свійська здохла, тверді побутові відходи та відпрацьовані люмінесцентні лампи у підприємства наявні ліміти на утворення та розміщення відходів на 2013 рік та дозволи на розміщення відходів у 2013 році, дійсні до 31.12.2013 року. Також ТзОВ «Агроль» має паспорти відходів підприємства на вищезазначені відходи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відходи» не вважаються відходами відходи тваринного походження -відходи, що становлять продукти метаболізму, що використовуються для виробництва біогазу або органічних добрив.

З наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу № 2013-06 від 12.03.32013 року, ТзОВ «Терранова-Агро» придбавало у ТзОВ «Агроль» курячий послід з підстилкою в кількості 1000 тонн +/- 15% на рік. Також ТзОВ «Агроль» уклало договір-купівлі-продажу б/н від 01.09.2011 року з ФГ «Елегант», згідно якого останнє придбає курячий послід для переробки в органічні добрива.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що органічні продукти, що утворюються на ТзОВ «Агроль» не підпадають під визначення відходів в розумінні ст. 1 Закону України «Про відходи». Наявність договору № 140 від 21.03.2013 року, укладеного між ТзОВ «Агроль» та ПП «Ріал» на передачу для утилізації відпрацьованих мастил не звільняє позивача від необхідності отримати дозвіл на розміщення та ліміт на утворення та розміщення відходів у вигляді відпрацьованих мастил. Також, суд першої інстанції вважає, що на підприємстві відходи у вигляді брухту чорних металів утворюються, а, отже, ТзОВ «Агроль» зобов'язане отримати дозвіл на розміщення та ліміт на утворення та розміщення таких відходів.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.

ТзОВ «Агроль» на час перевірки володіло Дозволом на спеціальне водокористування, реєстраційний номер Укр-1293-12/КЛ, дата видачі - 07.09.2012 року, дійсний до 07.09.2015 року. За перше півріччя 2013 року підприємством використано для власних господарських потреб 0,950 тисяч кубічних метрів води, що становить 5,25 кубічних метрів в добу, що не перевищує ліміту, встановленого Дозволом на спеціальне водокористування (30,05 кубічних метрів в добу) та границі в 300 кубічних метрів в добу, встановленої частиною 1 ст. 23 Кодексу України «Про надра».

Як передбачено ч. 1 ст. 13 Кодексу України «Про надра», користувачами надр можуть бути підприємства, установи, організації, громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Кодексу України «Про надра», спеціальні дозволи на користування надрами надаються переможцям аукціонів, крім випадків, визначених Кабінетом Міністрів України, центральним органом влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр. Порядок проведення аукціонів з продажу спеціальних дозволів на користування надрами та порядок їх надання встановлюються вказаним центральним органом.

Надра надаються у користування у відповідності до ч. 1 ст. 19 даного Кодексу підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Частиною 1 статті 23 цього Кодексу визначено, що землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу, та використовувати надра для господарських та побутових потреб.

При цьому, відповідач вважає, що оскільки вода використовується для виробничих потреб, то позивач зобов'язаний отримати також і дозвіл на користування ділянкою надр.

Згідно із ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у сфері управління господарською діяльністю.

Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб'єкта господарювання та відносини суб'єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктом господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. Господарсько- виробничі відносини - це відносини, що виникають безпосередньо у процесі здійсненню суспільного виробництва, спрямованого на виготовлення та реалізацію продукції, ні виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, та на реалізацію дієздатності суб'єкта господарювання. Ці відносини виникають навколо створення певних благ, що складають предмет господарської діяльності.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що законодавцем не надано визначень та не проведено чіткого розмежування між поняттями «господарсько-побутові потреби» та «господарсько-виробничі потреби», які б дали змогу віднести діяльність того чи іншого суб'єкта господарювання до певної категорії користувачів надр.

Не наведено такого виду користування вод як для «виробничих потреб» і в Інструкції щодо заповнення форми № 2-ТП (водгосп), затвердженої Наказом Держкомстату України від 30.09.1997 року за №230.

Посилання відповідача на Міжнародний стандарт «ГОСТ 17.1.1.04-80», затверджений Постановою Державного комітету СРСР по стандартам № 1452 від 31.03.1980 року, не повинно було братись до уваги судом першої інстанції, оскільки даний стандарт стосується промислових потреб (без теплоенергетики), а в даному випадку мова йде про використання води для власних потреб підприємства.

Відповідачем також не взято до уваги той факт, що статтями 19 та 23 Кодексу України «Про надра» не розмежовуються поняття «виробничі потреби» та «господарсько-побутові потреби», а вказаний вище ГОСТ взагалі не відображає та не роз'яснює терміни, які вживаються у Кодексу України «Про надра».

Тобто, в даному випадку має місце нечіткість та неясність законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На дані ознаки закону звертає увагу також і Європейський суд з прав людини. Зокрема, у справі «Щокін проти України» суд зазначає, що, говорячи про закон, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (рішення у справі «Шпачекс проти Чеської республіки»). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії»).

Окрім того, у відповідності до частини 7 статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого відповідно до закону, припускає неоднозначне тлумачення прав і обов'язків суб'єкта господарювання або органу державного контролю (нагляду) та його посадових осіб, рішення приймається на користь суб'єкта господарювання.

Таким чином, позивач, являючись землекористувачем земельної ділянки, на якій розташована свердловина, здійснював забір підземних вод для власних господарсько-побутових потреб у кількості, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, позивачем не розливалась, не фасувалась та іншим чином не реалізовувалась забрана прісна підземна вода. У Дозволі на спецводокористування серед умов водокористування державними органами, які видавали та погоджували умови водокористування, жодним словом не зазначено, що однією із умов водокористування являється також отримання суб'єктом господарювання ще й дозволу на користування надрами.

Із аналізу вимог ч. 1 ст. 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», абзац 4 пункту 2 Порядку ведення державного обліку в галузі охорони атмосферного повітря, затвердженого Постановою КМУ № 1655 від 13.12.2001 року, пункту 2 та Додатку № 1 Інструкції про порядок та критерії взяття на державний облік об'єктів, які справляють або можуть справити шкідливий вплив на здоров'я людей і стан атмосферного повітря, викидів обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, затверджені Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України 10.05.2002 року за № 17 випливає, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря необхідно отримувати тим суб'єкта господарювання, у яких порогові значення потенційних викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин перевищують фактичні.

У Додатку № 1 до вказаної вище Інструкції визначено, що для оксиду вуглецю порогові значення викидів встановлені на рівні 1,5 тонни на рік, а для оксиду азоту у перерахунку н діоксин азоту - 1,0 тонн на рік.

Окрім того, Постановою КМУ № 1780 від 28.12.2001 року затверджено Порядок розроблення та затвердження нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел, яким визначено вимоги щодо розроблення та затвердження нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та їх сукупності, що містяться у складі пилогазоповітряних сумішей, що відводяться від окремих типів обладнання, споруд і надходять в атмосферне повітря із стаціонарних джерел.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що перелік типів устаткування, за яким розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин і стаціонарних джерел, визначаються Мінприроди.

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 31 від 16.08.2004 року затверджено Перелік типів устаткування, для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел.

Актом перевірки встановлено наявність на об'єктах ТзОВ «Агроль» електрозварки (півавтомат), двох вентиляторів та вентиляційних отворів на даху в кількості 8 одиниць.

Однак, фактів викидів саме забруднюючих речовин в атмосферне повітря із даних джерел, яких викидів забруднюючих речовин, в тому числі оксиду азоту та оксиду вуглецю і в яких кількостях, проведеною перевіркою не встановлено, в зв'язку із чим не встановлено і факт; перевищення порогових значень потенційних викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин над фактичними.

Також слід зазначити, що електрозварка, вентилятори та вентиляційні отвори не входять в Перелік типів устаткування, для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що у позивача відсутній обов'язок щодо необхідності отримана дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та ведення державного обліку об'єктів та викидів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» суб'єкти права власності на відходи повинні вживати ефективних заходів для зменшення обсягів утворення відходів, а також для їх утилізації, знешкодження або розміщення. Розміщення відходів дозволяється лише за наявності спеціального дозволу на визначених місцевими радами територіях у межах установлених лімітів з додержанням санітарних і екологічних норм способом, що забезпечує можливість їх подальшого використання як вторинної сировини і безпеку для навколишнього природного середовища та здоров'я людей.

Статтею 1 Закону України «Про відходи» визначено, що відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення. Виробник відходів - фізична або юридична особа, діяльність якої призводить до утворення відходів. Розміщення відходів - зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах. Зберігання відходів - тимчасове розміщення відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах (до їх утилізації чи видалення). Відведені місця чи об'єкти - місця чи об'єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо), на використання яких отримано дозвіл уповноважених органів на видалення відходів чи здійснення інших операцій з відходами. Захоронення відходів - остаточне розміщення відходів при їх видаленні у спеціально відведених місцях чи на об'єктах таким чином, щоб довгостроковий шкідливий вплив відходів на навколишнє природне середовище та здоров'я людини не перевищував установлених нормативів.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 32 Закону України «Про відходи» з метою обмеження та запобігання негативному впливу відходів на навколишнє природне середовище та здоров'я людини забороняється вести будь-яку господарську діяльність, пов'язану з утворенням відходів, без одержання від уповноважених органів виконавчої влади у сфері поводження з відходами лімітів на обсяги утворення та розміщення відходів. Ліміти на обсяги утворення і розміщення побутових відходів не встановлюються.

Відповідно до положень статті 33 Закону України «Про відходи» зберігання та видалення відходів здійснюються відповідно до вимог екологічної безпеки та способами, що забезпечують максимальне використання відходів чи передачу їх іншим споживачам (за винятком захоронення). На кожне місце чи об'єкт зберігання або видалення відходів складається спеціальний паспорт, в якому зазначаються найменування та код відходів (згідно з державним класифікатором відходів), їх кількісний та якісний склад, походження, а також технічні характеристики місць чи об'єктів зберігання чи видалення і відомості про методи контролю та безпечної експлуатації цих місць чи об'єктів. Зберігання та видалення відходів здійснюються в місцях, визначених органами місцевого самоврядування з врахуванням вимог земельного та природоохоронного законодавства, за наявності спеціальних дозволів, у яких визначені види та кількість відходів, загальні технічні вимоги, заходи безпеки, відомості щодо утворення, призначення, методів оброблення відповідно до встановлених лімітів та умови їх зберігання.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що розміщення відходів включає в себе їх зберігання та захоронення. При цьому, зберігання здійснюються в місцях, визначених органами місцевого самоврядування, за наявності спеціальних дозволів, у яких визначені види та кількість відходів, загальні технічні вимоги, заходи безпеки, відомості щодо утворення, призначення, методів оброблення відповідно до встановлених лімітів та умови їх зберігання; захоронення відходів - це остаточне розміщення відходів при їх видаленні у спеціально відведених місцях чи на об'єктах.

Пунктами 10, 11 Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 року №1218, визначено, що місцеві державні адміністрації за погодженням з органами Мінекоресурсів на місцях до 1 лютого поточного року визначають перелік власників відходів, яким необхідно одержати ліміти на утворення та розміщення відходів на наступний рік. Органи Мінекоресурсів на місцях до 1 березня поточного року надсилають на адреси власників відходів повідомлення про необхідність подання на погодження проектів лімітів на утворення та розміщення відходів на наступний рік.

Отже, отримання дозволу на розміщення відходів та затвердження лімітів на утворення і розміщення відходів не є обов'язковими для всіх без виключення суб'єктів господарювання, їх наданню передує обов'язок, як місцевих державних адміністрацій, так і органів Міністерства охорони навколишнього природного середовища України вчинити певні дії.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач не отримував повідомлення про необхідність подання на погодження лімітів. Також відповідачем не надано доказів, які б свідчили про включення позивача до переліку власників відходів, яким необхідно одержати ліміти на утворення та розміщення відходів.

Згідно з пунктом 8 Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 року №1218, власники тільки побутових відходів, що уклали договори на розміщення відходів з підприємствами комунального господарства, звільняються від одержання лімітів на утворення та розміщення відходів.

Враховуючи те, що позивач повідомлення про необхідність подання на погодження проектів лімітів на утворення та розміщення відходів не отримувало, діяльності, що входить до переліку виробничих та технологічних процесів, не здійснює, технологічного устаткування немає, пакувальні матеріали та тару, інші матеріали, які підлягають обліку відповідно до затвердженої вищезазначеним наказом Інструкції, не використовує. Проведеною перевіркою виявлено не відходи, а деталі, агрегати від устаткування, будівельні матеріали (труби, кутники, швелера тощо), які частково втратили свої споживчі властивості, однак, в подальшому після їх відновлення та реставрації підприємство має намір їх використовувати за прямим призначенням, фактів неможливості такого використання перевіркою не встановлено, висновків спеціалістів із цього приводу немає. Отже, у зв'язку з відсутністю відходів від своєї господарської діяльності, підприємство позбавлено можливості здійснювати їх облік.

Листом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 16 лютого 2000 року № 14-6/134 визначено, що якщо відходи не розміщуються на території власника (виробника), а передаються на договірних засадах іншому власнику, наприклад, спеціалізованому підприємству, то дозволи на розміщення цих відходів не встановлюються, ліміти не видаються і, відповідно, збір за розміщення не справляється.

За вказаних обставин відповідач помилково дійшов висновку про необхідність отримання позивачем дозволу на розміщення відходів та лімітів на утворення та розміщення відходів, порушення ст.ст.5, 17, 26, 32, 33 Закону України «Про відходи».

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім, випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 41, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроль» задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2014 року у справі № 813/1036/14 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати п.п. 5, 6, 10 Припису «Щодо дотримання вимог природного законодавства» № 754-02 від 16.08.2013 року, щодо необхідності Товариству з обмеженою відповідальністю «Агроль» отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин стаціонарними джерелами в атмосферне повітря, дозвіл на розміщення та ліміт на утворення відходів, які не зазначені у дозволі, та дозвіл на спеціальне користування надрами.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Н.В. Ільчишин