Справа № 724/2033/14-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 724/2033/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Єфтеньєва О.Г.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

28 квітня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 (далі - позивач) до Недобоївської сільської ради Хотинського району Чернівецької області (далі - відповідач), третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 (далі - третя особа) про скасування рішення сесії сільської ради,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому з уточненням позовних вимог просила: визнати протиправним та скасувати рішення Недобоївської сільської ради від 09.03.2010 про внесення змін до рішення 20 сесії 05 скликання Недобоївської сільської ради від 10 грудня 2009 року "Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2; визнати незаконним та скасувати рішення Х сесії V скликання Недобоївської сільської ради без номера від 14.12.2007 про передачу безкоштовно у власність земельної ділянки ОСОБА_2 в розмірі 0,560 га, яка розташована 0,33 га по АДРЕСА_1 та 0,27 га. АДРЕСА_1; визнати недійсними Державний акт серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та Державний акт серії НОМЕР_2 від 09.04.2010 на право власності на земельну ділянку площею 0,0851 га для ведення особистого селянського господарства виданого на ім'я ОСОБА_2, які виданні на підставі рішення Недобоївської сільської ради від 09.03.2010 та просила стягнути судові витрати.

29 вересня 2010 року постановою Хотинського районного суду Чернівецької області адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2011 апеляційну скаргу третьої особи задоволено частково та змінено постанову суду першої інстанції. В задоволенні позовних вимог про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку відмовлено, в решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.02.2014 постанову Хотинського районного суду Чернівецької області від 29.09.2010 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2011 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

11 лютого 2015 року постановою Хотинського районного суду Чернівецької області адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким провадження у справі закрити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням сесії Недобоївської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 14.12.2007 передано третій особі безкоштовно у власність земельну ділянку в розмірі 0,60 га, яка розташована: 0,33 га по АДРЕСА_1 та 0,27 га - АДРЕСА_1. З них 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та 0,35 га для ведення особистого селянського господарства.

Окрім цього, встановлено, що позивач згідно погосподарської книги по Недобоївській сільській раді користується земельною ділянкою в розмірі 0,85 га. З них 0,25 га для обслуговування житлового будинку по вул. Пушкіна, 1 0,10 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Пушкіна, 1 та 0,50 га для ведення особистого селянського господарства АДРЕСА_1. Право користування позивача на земельну ділянку зазначеного розміру не оспорюється ні відповідачем, ні третьою особою.

Також встановлено, що земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - (АДРЕСА_2) є суміжними земельними ділянками даних землекористувачів. Земельні ділянки даних землекористувачів АДРЕСА_1 також є суміжними земельними ділянками.

На підставі рішення Недобоївської сільської ради від 09.03.2010 третій особі у встановленому порядку було видано Державні акти на право власності на земельну ділянку, зокрема на 0,0851 га для ведення особистого селянського господарства та на 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не мав підстав приймати оскаржуване рішення про надання у власність третій особі земельної ділянки, оскільки в своєму розпорядженні не мав технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. З тексту оскаржуваного рішення відповідача видно, що таке рішення прийнято на підставі однієї заяви третьої особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться зокрема у разі, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 20 Закону України "Про землеустрій" землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях відповідних категорій незалежно від форм власності в разі, зокрема, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Згідно з ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються в разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Відповідно до п. "е" ст. 184 ЗК України однією з складових землеустрою є встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про землеустрій" межування земель - комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних утворень, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення Недобоївської сільської ради від 14.12.2007 межі земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як суміжних землекористувачів не встановлено та відповідно до закону комплексу робіт із встановлення на місцевості таких меж і закріплення їх межовими знаками не проведено, хоча земельна ділянка третій особі надавалася у власність.

Так, недотримання вимог закону щодо встановлення меж суміжних земельних ділянок землекористувачів породило конфлікти між позивачкою та третьою особою, оскільки позивачка вважає порушеними свої права як користувача земельної ділянки, не знаючи межі земельних ділянок, та вважаючи порушенням умовної межі з боку сусіда ОСОБА_2

При цьому відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про надання у власність третій особі земельної ділянки, не мав підстави для його прийняття, оскільки в своєму розпорядженні не мав технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. З тексту оскаржуваного рішення відповідача видно, що таке рішення прийнято на підставі однієї заяви третьої особи.

Водночас рішення Недобоївської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 09.03.2010 на підставі якого третій особі було видано оспорювані державні акти на право приватної власності на землю, є незаконним так як воно було прийнято на зміну неіснуючого рішення. У назві та тексті оскаржуваного рішення зазначено, що воно ухвалено в якості змін до рішення 20 сесії 05 скликання Недобоївської сільської ради від 10.12. 2009 "Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2."

Однак, такого рішення взагалі не існує, так як, рішення від 10.12.2009 на яке посилається сільська рада в рішенні Недобоївської сільської ради від 09.03.2010 про внесення змін до рішення 20 сесії 05 скликання Недобоївської сільської ради від 10.12.2009 "Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2." було прийнято щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації третій особі, а не щодо передачі йому у власність земельної ділянки.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення Недобоївської сільської ради від 09.03.2010.

Окрім цього, стосовно позовної вимоги про визнання недійсними Державного акту серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та Державний акт серії НОМЕР_2 від 09.04.2010 на право власності на земельну ділянку площею 0,0851 га для ведення особистого селянського господарства виданого на ім'я третьої особи, які виданні на підставі рішення Недобоївської сільської ради від 09.03.2010 варто зазначити наступне.

Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністерств України.

Разом з тим наказом Державного Ккомітету України по земельних ресурсах затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі за № 43 від 04.05.1999, якою регламентовано порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі.

Оскільки, оскаржувані державні акти видавалися на підставі рішення Недобоївської сільської ради від 09 березня 2010 року, яке як встановлено вище, не відповідають вимогам закону є протиправним та скасовується, а отже вказані державні акти слід визнати не дійсними.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення заявлених вимог у спосіб та межах, визначених законом.

При цьому слід зазначити, що питання дотримання позивачем при зверненні до суду строку передбаченого ст. 99 КАС України, було предметом апеляційного перегляду і, згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.07.2014 року, яка набрала законної сили, встановлено, що позивачем даний строк пропущений з поважних причин. Тому посилання апелянта на неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 99, 100 КАС України є безпідставним.

Вирішуючи посилання апелянта на наявність підстав для закриття провадження в адміністративній справі в зв'язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 10, статті 25, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Системний аналіз положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить про те, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.04.2010 № 10-рп/2010 положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень; - положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування, як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

З урахуванням викладеного, виходячи з предмету спірних правовідносин, колегія суддів вважає помилковими посилання апелянта щодо відсутності у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак, наявності підстав для закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції немає.

Слід відмітити, що Верховний Суд України у судових рішеннях від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14 та від 9 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, зазначив із посиланням на положення статей 2 та 5 Земельного кодексу України, що орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності є вільним у виборі суб'єкта щодо надання земельної ділянки; позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній на даний час редакції) висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Висновок Верховного Суду України, викладений у наведених постановах, фактично зводиться до того, що органи місцевого самоврядування у відносинах розпорядження землями комунальної власності є суб'єктами цивільного права і не здійснюють у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

Колегія суддів апеляційного суду, керуючись частиною першою статі 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе відступити від зазначеної позиції Верховного Суду України у цій справі з мотивів, викладених вище, та додатково зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 Земельного Кодексу з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини другої статті 55 Конституцій України і частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів місцевого самоврядування та органів державної влади є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю як суб'єктів владних повноважень що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 Цивільного кодексу України) рішень органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в Цивільному кодексі України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав. Водночас, це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку -статею 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Кодекс адміністративного судочинства України відносить спір до публічно-правового та, відповідно, підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватно-правового.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у зазначених постановах щодо вільного вибору місцевою радою суб'єкта надання земельної ділянки з таких підстав.

Положеннями статей 118, 123, 124 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок передачі у власність, в користування та в оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлено виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. На відміну від зазначеного, частиною першою статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відносинах розпорядження землями державної та комунальної власності органи влади та місцевого самоврядування діють відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, а саме: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правова позиція колегії суддів у цій справі ґрунтується на висновках, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яким надано офіційне тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу та пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 2 частини першої статті 150 Конституції України установлено, що до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Згідно з вимогами частини другої цієї статті з питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Окрім цього, стосовно твердження представника третьої особи щодо закриття провадження у зв'язку з тим, що є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами, то варто зазначити наступне.

Так, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.04.2015, на яку посилається представник третьої особи, як на підставу закриття провадження задоволено апеляційну скаргу позивача та скасовано ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.04.2014 про залишення справи без розгляду, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Тобто, Вінницьким апеляційним адміністративним судом не розглядався адміністративний позов по суті, а лише переглядалось питання поважності пропуску позивачем строку для звернення до адміністративного суду.

Таким чином, постанови чи ухвали суду з того самого спору і між тими самими сторонами, що набрали законної сили немає, а відтак відсутні підстави для закриття провадження відповідно до пункту 4 частини 1 статті 157 КАС України.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.