Справа № 804/4502/15
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2015-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 р. Справа № 804/4502/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Віхрова В.С.

при секретарі судового засідання Драгота С.А.,

за участю:

представник позивача Кощеєва А.В.

представник відповідача Качмар В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімор-Д» до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Тімор-Д» (надалі - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (надалі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 23.10.2014 р.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. викликано у судове засідання в якості свідка Товариство з обмеженою відповідальністю «Антарес».

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що вважає зазначене податкове повідомлення-рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки не ґрунтується на законі та прийняте податковим органом без достатніх на те правових підстав.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив в задоволенні позову відмовити, надав письмові заперечення проти позову.

Третя особа у судове засідання не з'явилася.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Повноваження, компетенція контролюючих органів, обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України. Державні податкові інспекції є контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів. Податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: загальність оподаткування; рівність усіх платників перед законом; невідворотність настання визначеної законом відповідальності у разі порушення податкового законодавства; презумпція правомірності рішень платника податку; фіскальна достатність; соціальна справедливість; економічність оподаткування; нейтральність оподаткування; стабільність; рівномірність та зручність сплати; єдиний підхід до встановлення податків та зборів. Зазначені принципи спрямовані на недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації.

Порядок проведення документальних перевірок залежить від способу організації та місця проведення. Методика проведення перевірок контролюючими органами передбачена главою 8 Податкового кодексу України, а саме види перевірок, порядок та особливості проведення, умови та порядок допуску посадових осіб, строки їх проведення, оформлення перевірок.

У відповідності п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Судом встановлено, що у період з 19.09.2014 р. по 25.09.2014 р. податковим органом проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Тімор-Д» () щодо реальності здійснення господарських операцій та з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 р. при взаємовідносинах з ТОВ «Антарес» (), за результатами якої складено Акт № 219/04-10-22-02-37172783 від 02.10.2014 р. (надалі - Акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме завищено розмір податкового кредиту внаслідок чого занижено розмір податкового зобов'язання на загальну суму 927750,00 грн. у липні 2014 р.

23.10.2014 р. податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення №, яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1391625,50 грн., в тому числі за основним платежем - 927750,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 463875,50 грн.

Доказів оскарження Акту перевірки та/або податкового повідомлення-рішення до податкового органу вищого рівня до суду не надано.

Відповідачем під час проведення перевірки встановлені наступні порушення та відповідні ним правовідносини.

У періоді, що перевірявся, позивач мав господарські відносини з ТОВ «Антарес» () згідно договорів поставки нафтопродуктів від 01.07.2014 р. №ДГ-0107-52 (додаткова угода №000113), від 21.07.2014 р. №ДГ-2107-22 (додаткова угода №000114).

Згідно умов вказаних договорів, постачальник (ТОВ «Антарес») передає у власність покупцю (ТОВ «Тімор-Д») нафтопродукти. Поставка товару - партіями протягом поточного місяця на умовах EXW - резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» (Інкотермс-2010).

Якість товару, що поставляється, має відповідати технічним умовам (ТУ) та державним стандартам, підтверджуватись паспортом (сертифікатом) якості заводу-виробника товару.

Покупець здійснює оплату за товар шляхом переведення грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 120 днів з дати підписання акту прийому-передачі товару або інших документів.

На виконання договорів суб'єктом господарювання виписано (оформлено) податкові накладні №115, №116 від 31.07.2014 р.; акти №00113, №00114 від 31.07.2014 р.

Розрахунки за придбаний товар не проводились.

До перевірки не надано оборотно-сальдових відомостей за будь-якими бухгалтерськими рахунками або інших документів для відображення господарських операції в бухгалтерському та складському обліку, видаткових накладних, рахунків-фактур.

Не досліджено як саме нафтопродукти були оприбутковані (списані), як та де складались та зберігались, яка матеріально відповідальна особа контролювала дані процеси.

Не представлено жодного підтверджуючого документу по взаємовідносинах з ПАТ «Дніпронафтопродукт».

Відсутні паспорти якості та сертифікати відповідності товару, дані про місце приймання нафти та /або нафтопродукту, час початку і завершення приймання; ПІБ осіб, які брали участь у прийманні нафти та/або нафтопродукту за якістю, місце їх роботи, посади, дата і номер довіреності (доручення) представника на приймання продукції за якістю; інформація про дату надходження нафти та/або нафтопродукту до станції призначення, час видачі вантажоодержувачу вантажу органом транспорту, час відкриття опломбованих транспортних засобів. Господарські операції не відображені в бухгалтерському та складському обліку. Не встановлено факту транспортування нафтопродуктів, прийняття товару, а також якість та походження товару.

Відсутні товарно-транспортні накладні або інші транспорті документи, які б могли підтвердити факт перевезення товарів. Якщо передачі товару за допомогою транспортних засобів не відбувалось, то здійснення господарської операції з купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей не здійснено.

Крім того, згідно Акту ДПІ У Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Антарес» (код 31037491) під час здійснення господарських відносин з контрагентами за липень 2014 р. від 21.08.2014 р. №175/04-61-22-2/31037491, встановлено нереальність здійснення господарських операцій з контрагентами-покупцями за перевіряємий період, операції по ланцюгу постачання до контрагентів-покупців не мали реального товарного характеру, не виявлено наявності економічних або інших причин (ділової мети). Встановлено відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької економічної діяльності в силу відсутність трудових ресурсів, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, власного чи орендованого нерухомого майна, тощо.

У липні 2014 р. не можливо дослідити придбання бензину, який був реалізований підприємствам-покупцям, що свідчить про відсутність фактичного здійснення господарської операції та реалізації бензину підприємствам-покупцям.

За таких обставин, податковий орган дійшов висновку, що ТОВ «Тімор-Д» не мало можливості вести торгівельно-господарські операції з ТОВ «Антарес».

Беручи до уваги наведені факти, які свідчать про відсутність реально здійснених господарських відносин із контрагентами, їх вид, обсяг, якість та розрахунки від виконавця ТОВ «Антарес» до замовника - ТОВ «Тімор-Д» виключає правомірність визначення платником податкового кредиту за такими операціями, незважаючи на наявність у нього податкових накладних, що за формою відповідають вимогам чинного законодавства та сплати продавцю товару.

Позивач не погоджується з такими висновками відповідача з огляду на таке.

За поясненнями позивача, за умовами поставки товару, транспортування до місця його передачі покладається на постачальника, при цьому ТОВ «Тімор-Д» не є стороною операції з транспортування, отже не може мати товарно-транспортні накладні.

При отриманні товару відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «Антарес» підписувалися акти приймання-передачі нафтопродуктів, в яких відображено місце приймання нафтопродуктів, ПІБ осіб, які брали участь у прийманні нафтопродукту за якістю, їх посади, тощо.

Податкові накладні, отримані від постачальника - ТОВ «Антарес» складені відповідно до вимог чинного законодавства та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

На момент вчинення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Антарес», останнє перебувало у базі даних платників ПДВ, відповідно дефектів у правовому статусі даного підприємства не було.

Нафтопродукти, придбані у ТОВ «Антарес» в подальшому реалізовано кінцевим споживачам через мережу АЗС.

Станом на 23.03.2014 р. ТОВ «Тімор-Д»в повному обсязі оплатило вартість товару, отриманого від ТОВ «Антарес».

Зазначені у Акті перевірки обставини не є підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит з ПДВ.

На підтвердження своєї правової позиції підприємством до матеріалів справи долучено наступні первинні документи: договори поставки нафтопродуктів №ДГ-0107-52 від 01.07.2014 р., №ДГ-2107-22 від 21.07.2014 р., додаткові угоди до них; акти приймання-передачі нафтопродуктів №00113 від 01.07.2014 р., №00114 від 21.07.2014 р.; податкові накладні №115, №116 від 31.07.2014 р.; договір зберігання №1808/10-2 від 18.08.2010 р.; акт приймання-передачі наданих послуг №07240 від 31.07.2015 р.; акти приймання-передачі від 22.07.2014 р. до договору зберігання; акт звірки розрахунків станом на 01.10.2014 р.; платіжні доручення №67, №68 від 18.03.2015 р.; листи №114/07-А від 21.07.2014 р., №113/07-А від 01.07.2014 р.; товарно-транспортні накладні №4118 від 03.07.2014 р., №38268 від 08.07.2014 р., №39414 від 12.07.2014 р., №41146 від 19.07.2014 р., №4141 від 03.07.2014 р., №37263 від 03.07.2014 р., №38955 від 11.07.2014 р., №39725 від 14.07.2014 р., №4143 від 03.07.2014 р., №37695 від 05.07.2014 р., №4753 від 08.07.2014 р., №389851 від 11.07.2014 р., №40505 від 16.07.2014 р., №41603 від 22.07.2014 р., №4120 від 03.07.2014 р., №37891 від 06.07.2014 р., №4653 від 07.07.2014 р., №39162 від 11.07.2014 р., №39415 від 12.07.2014 р., №40293 від 16.07.2014 р., №40521 від 17.07.2014 р., №41145 від 19.07.2014 р., №41428 від 21.07.2014 р., №41393 від 21.07.2014 р., №4652 від 07.07.2014 р., №41344 від 20.07.2014 р., №4016 від 02.07.2014 р., №4702 від 07.07.2014 р., №40595 від 17.07.2014 р., №4704 від 07.07.2014 р., №38057 від 07.07.2014 р., №40230 від 15.07.2014 р.; паспорти якості №187 від 01.07.2014 р., №2027 від 07.07.2014 р., №2030 від 07.07.2014 р., №2105 від 12.07.2014 р., №2183 від 19.07.2014 р., №1978 від 03.07.2014 р., №1968 від 03.07.2014 р., №2071 від 11.07.2014 р., №2089 від 11.07.2014 р., №2051 від 14.07.2014 р., №2115 від 14.07.2014 р., №187 від 03.07.2014 р., №1962 від 05.07.2014 р., №2014 від 05.07.2014 р., №2000 від 05.07.2014 р., №2071 від 11.07.2014 р., №2089 від 11.07.2014 р., №2153 від 16.07.2014 р., №2205 від 22.07.2014 р., №2204 від 22.07.2014 р., №2028 від 06.07.2014 р., №2099 від 11.07.2014 р., №2074, №2105 від 12.07.2014 р., №2142 від 16.07.2014 р., №2155 від 17.07.2014 р., №2183 від 19.07.2014 р., №2192, №2195, №2196 від 21.07.2014 р., №2186, №2187, №2167, №2195 від 20.07.2014 р., №2125, №2142 від 15.07.2014 р.4 сертифікати відповідності UA1.035.0193651-11, UA1.094.0049308-14, UA1.035.0193654-11, UA1.035.0070536-12, UA1.035.0070539-12.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена підпунктом 1.2 пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 р. № 996-ХІV, із змінами та доповненнями, встановлені вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за № 168/704 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Стаття 201 Податкового кодексу України встановлює вимоги до складання податкових накладних.

Згідно п. 215.1 ст. 215 Податкового кодексу України до підакцизних товарів належать, зокрема, нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України у податковій накладній зазначаються в окремих рядках, зокрема, такі обов'язкові реквізити: код товару згідно з УКТЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України (у відповідній редакції) реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість - продавцями в Єдиному реєстрі податкових накладних запроваджується для платників цього податку, у яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній становить понад 10 тисяч гривень - з 1 січня 2012 року. Податкова накладна, в якій сума податку на додану вартість не перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних. Податкова накладна, виписана при здійсненні операцій з постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, з 1 січня 2012 року підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних не залежно від розміру податку на додану вартість в одній податковій накладній.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Чинним законодавством передбачено обов'язковість наявності транспортних, супроводжувальних та інших документів, а саме: якщо товар доставляється вантажним автомобілем, таким документом є товарно-транспортна накладна за формою №1-ТН, затверджена наказом Міністерства транспорту України, Міністерства статистики України від 29.12.95р. №488/346. У ній повинні бути відмітки відправника товару (щодо відвантаження товару) та його отримувача (стосовно фактичного отримання товару).

У розділі 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97р. №363, зареєстрованих в Мінюсті України 20.02.1998р. за №128/2568 зазначено, що «товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи». Здавання вантажу у пункті призначення вантажоодержувачу відповідно до п.13.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні проводиться згідно з товарно - транспортною накладною.

Відповідно п.11.7 вищевказаних Правил перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоотримувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідченні підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом) передається Перевізнику.

Пунктами 11.1, 11.3 та 11.4 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні передбачено, що основними документами на перевезення вантажів є дорожні листи вантажного автомобіля, а дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Крім того, порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів встановлено Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 вересня 2008 року за № 805/15496 (надалі - Інструкція № 281/171/578/155).

Зазначена Інструкція встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів, а вимоги цієї Інструкції є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.

Пунктом 7.5 вказаної Інструкції передбачено:

- 7.5.1 Нафта і нафтопродукти вантажоодержувачам постачаються централізовано або вивозяться самостійно вантажоодержувачем. Контролювання наливання нафти або нафтопродуктів здійснює оператор автоматизованої системи наливу, а кількість налитого до міри повної місткості продукту здійснюється водієм автоцистерни на підставі договору постачання;

- 7.5.6 Відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється товарно-транспортними накладними (ТТН) у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності;

- 7.5.7 ТТН на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюється на підставі довіреності вантажоодержувача, а під час постачання вантажовідправником - на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства;

- 7.5.8 Відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення ТТН за наявності усіх її примірників. У ТТН оператор зазначає номер резервуара, з якого відпущено нафту або нафтопродукт, розписується в ній і здає для оформлення. У ТТН зазначаються найменування, марка та вид нафти або нафтопродукту, об'єм, маса, густина і температура, за якої визначалась густина, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства;

- 7.5.9 Заміну однієї марки та виду нафти або нафтопродукту іншою або дописування у ТТН нових найменувань і марок нафтопродуктів заборонено;

- 7.5.10 ТТН на відпущені зі складу нафту або нафтопродукти здаються до бухгалтерської служби не пізніше першої половини наступного дня разом з реєстром, який складається у двох примірниках. Реєстр підписують начальник цеху (старший оператор) та бухгалтер;

- 7.5.11 На відпущені нафту або нафтопродукти за заданою дозою на автоматизованих системах наливання ТТН оформлюється після завершення наливання за фактичними показниками лічильних механізмів.

Приймання нафтопродуктів, що надійшли автомобільним транспортом від постачальників, здійснюється працівниками автозаправної станції за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки) за даними товарно-транспортних накладних у разі наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності. Приймання нафтопродуктів здійснюється відповідно до вимог робочої інструкції оператора АЗС та інструкції з охорони праці, які повинні бути затверджені керівником підприємства, якому належить АЗС (п. 10.2.1 Інструкції № 281/171/578/155).

Перед зливанням нафтопродуктів з автоцистерни оператору АЗС необхідно: перевірити наявність і непошкодженість пломб; переконатись у справності резервуара і його обладнання, технологічних трубопроводів і правильності функціонування запірної арматури; виміряти рівень нафтопродукту в резервуарі; переконатись у наявності і справності засобів пожежогасіння, правильності заземлення автоцистерн і справності її зливального пристрою; переконатись у наявності та придатності до застосування жорсткого буксира для відбуксирування автоцистерни в разі пожежі; ужити заходів щодо запобігання розливанню нафтопродукту; переконатись, що двигун автоцистерни вимкнено (під час зливання самопливом або під тиском); проконтролювати рівень наповнення автоцистерни; визначити за свідоцтвом про повірку автоцистерни об'єм автоцистерни і перевірити одержаний результат на відповідність об'єму, зазначеному в ТТН: відібрати пробу з автоцистерни в тару відповідно до ДСТУ 4488, виміряти густину і температуру нафтопродукту. Опечатати пробу за підписами своїм та водія автоцистерни, надати номер і зберігати її протягом 10 діб; проконтролювати наявність в автоцистерні підтоварної води.

Одержані результати вимірювань густини і температури нафтопродукту зазначаються у ТТН та журналі обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою № 13-НП (додаток 13). Сторінки журналу необхідно пронумерувати, прошнурувати і скріпити печаткою суб'єкта підприємницької діяльності (п. 10.2.2 Інструкції № 281/171/578/155).

Зливання нафтопродукту має контролюватись оператором і водієм від його початку і до завершення (п. 10.2.3 Інструкції № 281/171/578/155).

На підставі ТТН та акта приймання (у разі його наявності) оператор АЗС має оприбуткувати прийнятий нафтопродукт за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки), тобто зробити необхідні записи в журналі обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою № 13-НП. Дані про оприбутковані нафтопродукти заносяться до змінного звіту АЗС за формою № 17-НП (додаток 14) (п. 10.2.10 Інструкції № 281/171/578/155).

Матеріально відповідальні особи підприємств (за винятком НПЗ) ведуть кількісний облік нафти та нафтопродуктів у товарній книзі кількісного руху нафтопродуктів (нафти) за формою № 31-НП (додаток 34), у якій зазначаються надходження і відпуск нафтопродуктів за день, а також їх залишки на кінець дня.

Для посилення контролю за станом приймання, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів матеріально відповідальні особи ведуть журнал обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою № 6-НП і журнал вимірювання нафти і нафтопродуктів у резервуарах за формою № 7-НП (п. 14.4 Інструкції № 281/171/578/155).

Єдиний порядок організації та проведення робіт, пов'язаних з контролюванням якості товарної нафти (далі - нафта) та нафтопродуктів під час їх приймання, зберігання, транспортування та відпуску встановлюється Інструкцією з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Держспоживстандарту України 04.06.2007 р. № 271/121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 липня 2007 р. за № 762/14029 (надалі - Інструкція №271/121).

Перед прийманням нафти та/або нафтопродукту необхідно: - відібрати точкові проби з транспортного засобу і скласти сукупну пробу у відповідності до вимог ДСТУ 4488 та розділу 4.2 цієї Інструкції для проведення приймально-здавальних і контрольних випробувань; перевірити у пробах нафтопродуктів (візуально) наявність води і механічних домішок;зареєструвати відібрану сукупну пробу нафти та/або нафтопродукту в журналі реєстрації проб за формою № 3-НК і провести приймально-здавальні випробування; порівняти дані приймально-здавальних випробувань з даними паспорта якості вантажовідправника і, у разі відсутності розбіжностей, надати дозвіл на зливання нафти та/або нафтопродукту; записати до паспортів якості вантажовідправника і журналу реєстрації проб номери транспортних засобів, якими доставлено нафту або нафтопродукти, а також номери резервуарів, до яких їх злито (п. 6.1.4 Інструкції №271/121).

Відповідно до п. 6.1.18, 6.1.19, 6.1.20 Інструкції №271/121 для визначення фактичної якості нафти та/або нафтопродукту здійснюється відбирання проб у відповідності до вимог ДСТУ 4488.

За даними результатів випробувань складається акт приймання продукції за якістю (у день завершення приймання) за формою № 14-НК.

Акт приймання нафтопродуктів за якістю за формою № 14-НК підписується всіма особами, які брали участь у прийманні нафти та/або нафтопродуктів за якістю.

Згідно п. 6.1.22, 6.1.23 Інструкції №271/121 до акта приймання нафти та/або нафтопродукту за якістю за формою № 14-НК, складеного у відповідності до вимог цієї Інструкції, мають бути додані:- паспорт якості нафти та/або нафтопродукту вантажовідправника і копія сертифіката відповідності або свідоцтва про визнання іноземного сертифіката (якщо продукт підлягає обов'язковій сертифікації в Україні); транспортний документ (накладна, коносамент); пакувальні ярлики з тарних місць, у яких розміщено розфасовані нафтопродукти неналежної якості; документи, що підтверджують повноваження учасників у прийманні нафти та/або нафтопродуктів за якістю; паспорт якості, виданий випробувальною лабораторією згідно з результатами випробувань нестандартних нафти та/або нафтопродуктів, та акт відбирання проби; інші документи (за наявності), що свідчать про причини псування і невідповідності якості нафти та/або нафтопродуктів.

Акт приймання продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, затверджується уповноваженою особою підприємства-вантажоодержувача не пізніше наступного дня після його складання.

Таким чином, існують додаткові вимоги до приймання та транспортування нафтопродуктів.

Відповідно до п. 1 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207 передбачено, що для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах: фотокопія ліцензії, засвідчена автомобільним перевізником, або ліцензійна картка; товарно-транспортна накладна; посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; талон про проходження державного технічного огляду; - поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсового медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу.

Згідно п. 3 вказаного Переліку крім документів, зазначених у п. 1 і 2 цього переліку, є необхідними у разі перевезення небезпечних вантажів: свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення визначених небезпечних вантажів; ДОПНВ - свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі; інструкція на випадок аварії або надзвичайної ситуації; узгодження маршруту дорожнього перевезення небезпечного вантажу, видане Державтоінспекцією.

Жодних перелічених документів ані до суду ані до перевірки позивачем не надано.

Суд вважає за необхідне додатково зазначити, що надання певних первинних документів (як то сертифікатів відповідності, паспортів якості, договору зберігання) до суду не підтверджує їх надання до перевірки.

Позивач зазначає, що виконання зобов'язань підтверджується також фактом продажу придбаних нафтопродуктів через мережу АЗС.

Суд звертає увагу, що докази на підтвердження реалізації придбаного товару та відповідні пояснення в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до умов укладених між позивачем та контрагентом договорів, розрахунки здійснюються протягом 120 днів з днів з дати підписання акту прийому-передачі товару (31.07.2014 р.). Натомість відповідно до платіжних доручень № 67, №68 заборгованість за договорами погашено 18.03.2015 р., тобто з порушенням умов договорів.

За поясненнями податкового органу, до позовної заяви позивачем додано укладений між з ПАТ «Дніпронафтопродукт» Договір зберігання № 1808/10-2 від 18.08.2010 р., відповідно до якого зберігач зобов'язується приймати та зберігати нафтопродукти та інші ТМЦ, які передаються позивачем і повернути їх позивачу за першою його вимогою. Зберігач забезпечує схоронність ТМЦ з дотриманням якості, якій вони відповідали при прийнятті на зберігання, своєчасно проводити відпуск відповідно до заявок позивача. Позивач зобов'язаний передати на зберігання ТМЦ належної якості, забрати у зберігача ТМЦ після закінчення строку дії договору, своєчасно та в повному обсязі вносити плату за зберігання ТМЦ. Оплата послуг здійснюється щомісячно в безготівковому порядку на підставі підписаних сторонами актів виконаних робіт (наданих послуг) на протязі 10 банківських днів з моменту підписання актів. На підтвердження здійснення господарської операції, обумовленої таким договором позивачем надано акт № 07240 приймання-передачі послуг (послуги зберігання за липень 2014 року), доказів оплати таких послуг, податкової накладної за договором № 1808/10-2 від 18.08.2010 р., виписаної 31.07.2014 р. на суму ПДВ 3966,67 грн. не надано; акт звірки розрахунків між зберігачем та позивачем станом на 01.10.2014 р., який не містить посилання на договір № 1808/10-2 від 18.08.2010 р., відповідно розрахунки між сторонами за таким договором не відбувались. Враховуючи наявність повідомлення № 113/07-А від 01.07.2014 р. від контрагента про доставку придбаних за договором № ДГ-0107-52 від 01.07.2014 р. нафтопродуктів на зберігання у ПАТ «Дніпронафтопродукт» та повідомлення № 114/07-А від 01.07.2014 р. від контрагента про доставку придбаних за договором № ДГ-0107-23 від 21.07.2014 р. нафтопродуктів на зберігання у ПАТ «Дніпронафтопродукт», нафтопродукти передано від контрагента до позивача 01.07.2014 р., натомість акт приймання-передачі нафтопродуктів та податкові накладні виписані лише 31.07.2014 р.

Позивачем до позовної заяви додано копії товарно-транспортних накладних, оформлених у період з 03.07.2014 р. по 22.07.2014 р., які свідчать про перевезення нафтопродуктів, де замовником та вантажовідправником є позивач, а також копії паспортів якості, складених у період з 01.07.2014 р. по 22.07.2014 р. При цьому, згідно паспорту якості № 187 від 01.07.2014 р., випробування нафтопродукту проводились 30.06.2014 р.

Відповідно до умов договорів, позивач здійснює приймання нафтопродуктів за кількістю та якістю згідно з Інструкцією №281/171/578/155.

Позивачем не доведено надходження нафтопродуктів від контрагента будь-яким видом транспорту та виконання вимог щодо приймання нафтопродуктів за якістю та кількістю. При цьому, відповідно до договору зберігання № 1808/10-2 від 18.08.2010 р., зберігач не зобов'язаний здійснювати дії, пов'язані з перевіркою якості нафтопродуктів, натомість позивач зобов'язаний передати на зберігання нафтопродукти належної якості, тобто контроль за якістю нафтопродуктів, які надходили від контрагента покладався саме на позивача.

Позивачем не надано оборотно-сальдових відомостей за будь-якими бухгалтерськими рахунками (зокрема № 203, № 235. № 63), не надано документів, що підтверджують відображення господарських операцій у складському обліку підприємства.

В ході судового розгляду справи дані обставини позивачем спростовані не були.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» всі суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають рівне право здійснювати будь-які її види, прямо не заборонені законами України, незалежно від форм власності та інших ознак; юридичні особи мають право здійснювати зовнішньоекономічну діяльність відповідно до їх статутних документів з моменту набуття ними статусу юридичної особи.

Чинне законодавство не оперує поняттям типового чи нетипового виду діяльності підприємства. Підприємство має право здійснювати будь-яку господарську діяльність, яка не суперечить законодавству.

Згідно пп. 14.1.231 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, Податковим кодексом України встановлено, що тільки у межах господарської діяльності платника податку, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг, платник податку, має право на віднесення таких сум: до податкового кредиту звітного періоду.

Господарським Кодексом України визначено наступне:

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарюванні у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовленим та реалізацію продукції, виконання робіт та надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Податковим кодексом України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу.

Виходячи з вищевикладених норм Господарського Кодексу та Податкового кодексу України, що надають визначення господарської (підприємницької) діяльності, межами господарської діяльності встановлюються:

доходи в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах отримані таким платником податків у зв'язку з продажем (поставкою) товарів (робіт, послуг);

діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що приписи Податкового кодексу України ставлять в залежність право платника податків на формування валових витрат та податкового кредиту підприємства від наявності чи відсутності прибутку по окремим господарським операціям.

З наданої первинної документації підприємства не вбачається можливим дослідити рух товару, ланцюг постачання, використання товару у господарській діяльності підприємства, своєчасність розрахунків за такий товар.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статті 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). З наведеного випливає, що правочин (договір) є правомірним, а отже й дійсним. Неправомірність (недійсність) правочину повинна бути прямо передбачена законом або встановлена рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Згідно ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена ЦК, законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у тому випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Недійсними правочини можуть вважатися лише за умови доведеності фактів, що свідчать про нікчемність даного правочину.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 216 ЦК України до моменту визнання правочину недійсним або нікчемним правові наслідки, а саме те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю - не настають.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9 Верховний Суд України відзначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган встановив обставини, які свідчать про умисел позивача на укладення договорів з контрагентом (та їх умислу) без наміру створити наслідки, які передбачені договорами.

Зазначені обставини були встановлені податковим органом під час перевірки і залишились не спростованими під час судового розгляду справи.

Крім того, керуючись Листом Вищого Адміністративного Суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини.

1. Рух активів у процесі здійснення господарської операції.

2. Установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції.

3. Установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Слід зазначити, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Позивач під час розгляду справи не навів суду жодних обставин та доказів, які б свідчили про відповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності сторін цих операцій, звичність цих операцій для цих осіб, цін за спірними операціями або про їх прибутковість, та/або інших обставин, які б в сукупності могли свідчити про реальність вчинених операцій, наявність факту поставки товарів позивачу та кінцевому споживачу, а також того, що вчинення зазначених операцій було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання обґрунтованої податкової вигоди.

Виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем наведено та надано достатньо доказів наявності підстав, з якими закон пов'язує настання наслідків нікчемності угод передбачених ст. 215 ЦК України, а тому суд погоджується з висновком відповідача, що правочини, укладені між позивачем та контрагентами не спричиняють реального настання правових наслідків.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що в спірних правовідносинах відповідач зробив висновок щодо визнання правочинів нікчемними під час встановлення певних фактів та обставин в порядку виконання покладених на неї обов'язків, а саме: документальної позапланової невиїзної перевірки позивача. По суті зазначений висновок відповідача не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не є нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії в розумінні положень ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, та не виходить за рамки компетенції податкового органу.

Суд зазначає, що встановлені Актом про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Антарес» від 21.08.2014 р. №175/04-61-22-2/31037491 обставини не були визначальними та виключними при визначенні податкових зобов'язань підприємства. При проведенні перевірки досліджувалися господарські відносини позивача з ТОВ «Антарес» при виконанні укладених з ним договорів.

Також, суд не може прийняти посилання позивача на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2014 р. (справа №804/15341/14), якою визнано протиправними дії Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області щодо проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес» щодо підтвердження господарських відносин із суб'єктами господарювання за період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року, за результатами якої складено акт №175/04-61-22-2/31037491 від 21.08.2014 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Антарес» () з питань документального підтвердження господарських відносин за період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року»; визнано протиправними дії Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, які полягають у формуванні висновків про відсутність фактів реального вчинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес» господарських операцій за період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року, чим порушено ч.1 ст.203, 215, 228, 662, 656 Цивільного кодексу України, в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (п.5 ст.203 Цивільного кодексу України) по правочинах, здійснених по ланцюгу, як такі, що мають ознаки нереальності здійснених операцій з покупцями за період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року, як належний доказ на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з контрагентом, оскільки відсутні докази набрання законної сили даним рішенням.

Відповідно до положень ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Відповідачем належним чином доведено правомірність винесеного податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд прийшов до висновку, що в позовній заяві не наведені обставини, які б могли свідчити про обґрунтованість позовних вимог.

За наведених обставин у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімор-Д» до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

Згідно ч.3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Враховуючи те, що під час звернення до адміністративного суду позивач сплатив судовий збір за майнові вимоги у розмірі 487,20 грн., із необхідних 4872,00 грн. то з нього підлягає стягнення до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4384,80 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімор-Д» до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, - відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімор-Д» судовий збір в розмірі 4384,80 грн. (чотири тисячі триста вісімдесят чотири грн. 80 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі її апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання копії постанови, виготовленої у повному обсязі.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2015 року.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 24.04.15 Суддя З оригіналом згідно Помічник судді В.С. Віхрова В.С. Віхрова Ю.Ю. Ковтун