Справа № 807/2573/13-а
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2015 рокум. Ужгород№ 807/2573/13-а

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань - Нагорна Л.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Созанська М.Г.

третя особа - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до Районного відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання рішення та дій неправомірними та незаконними, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Районного відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, якою просив суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення арешту ВП 37907218 від 03.07.2013 року, винесену Районним відділом Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 20.05.2013 року позивачем було одержано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 37907218 від 14.05.2013 року на виконання виконавчого листа №2-4499/2004 виданого 25.11.2004р. Ужгородським міськрайонним судом про стягнення аліментів, згідно якого була нарахована заборгованість в сумі 20 270,00 грн. та встановлений розмір щомісячного платежу в розмірі 630,00 грн.

Згідно Постанови № 37907218 від 14.05.2013р. позивачу було запропоновано з'явитися 21.05.2013р. до РВДВС Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, що і було зроблено. Після ознайомлення з матеріалами справи позивачем було усно заявлено, що дана сума заборгованості буде оспорюватися в судовому порядку, як така що нарахована безпідставно та необґрунтовано на підставі ч. 3 ст. 197 СК України, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Крім цього, позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що 13.07.2013 року ним було отримано новий розрахунок заборгованості та отримано Витяг № 41129019 від 03.07.2013 року про накладення арешту на його рухоме майно згідно Постанови про накладення арешту ВП 37907218 від 03.07.2013 року, яка є предметом розгляду в даній адміністративній справі та яку позивач просить визнати судом протиправною та скасувати.

Як на підставу для скасування такої позивач посилається на те, що у відповідності до частини 1 статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження або проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. А відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, державними виконавцями, у відповідності до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», повинна бути надіслана відповідна Постанова про накладення арешту, яка мала відповідати вимогам ЗУ «Про виконавче провадження», а саме мали зазначатися реквізити куди необхідно сплатити кошти, строк для її добровільного виконання, а також підстави її винесення, надання строку на її оскарження і т.д. Державним виконавцем, всупереч вищенаведеному законодавству, не була надіслана Постанова про накладення арешту, не кажучи вже про дотримання її чіткої форми та змісту.

У зв'язку з бездіяльністю відповідача щодо належного повідомлення боржника про винесення Постанови про накладення арешту, позивач був позбавлений можливості на її оскарження у встановлені строки.

З огляду на вищевикладене позивач вважає, що в даному випадку чітко вбачаються протиправні дії державного виконавця щодо винесення Постанови про накладення арешту на його транспортний засіб, що в свою чергу обмежує право такого на вільне розпорядження своєю власністю, а відтак, відповідач в даному випадку діяв не в межах та не в спосіб встановлений чинним законодавством і Конституцією України, а тому даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а оскаржувана позивачем постанова про накладення арешту на рухоме майно - скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд даний адміністративний позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення даного адміністративного позову заперечила, при цьому зазначивши, що в даному випадку відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством та Конституцією України, виходячи з наступного.

Так, 14.05.2013 року на підставі ст. 17,19,20,25 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа №2-4499/2004 виданого 25.11.2004р. Ужгородським міськрайонним судом, копії якої було надіслано сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом разом з розрахунком заборгованості по аліментам, як передбачено ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 31 п.1 ЗУ «Про виконавче провадження», боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно відповіді Державної податкової служби України № від 23.05.2013 року на запит державного виконавця від 22.05.2013 року, боржник отримував доходи в Управлінні справами Верховної Ради України.

07.06.2013 року державним виконавцем було надіслано запит до Управління справами Апарату Верховної Ради України щодо розміру отриманих боржником доходів за період праці для вирахування заборгованості по аліментам.

Після отримання відповіді з Управління справами Апарату Верховної Ради України державним виконавцем, керуючись п.7.13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, здійснено перерахунок заборгованості по аліментам відповідно до отриманих боржником доходів.

26.06.2013 року державним виконавцем, керуючись п. 7.13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, копії розрахунку заборгованості по аліментам надіслано сторонам виконавчого провадження. Заборгованість по аліментам (відповідно до ст. 194 п. 1 Сімейного кодексу України) охоплює період за попередні три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Станом на 01.06.2013 року така заборгованість склала суму 23197,62 грн.

03.07.2013 року, керуючись ст. 74 п. 2 ЗУ « Про виконавче провадження», для забезпечення реального виконання рішення суду, державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, копії якої було надіслано до МРЕВ УДАІУМВС України в З/о, до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ та боржнику на адресу, вказану у виконавчому документі. У постанові чітко зазначено, що арешт накладається на все майно боржника у межах суми звернення стягнення: 23197,62 грн. Крім того, строк для добровільного виконання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження законом не передбачено.

Зважаючи на вищевикладене та у зв'язку із невиконанням в добровільному порядку боржником рішення Ужгородського міськрайонного суду, відповідачем, відповідно до чинного законодавства, на момент виникнення спірних правовідносин для забезпечення реального виконання рішення суду, було вжито всіх заходів, для виконання такого, а тому він діяв в межах та спосіб встановлений законом.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення даного позову заперечив та просив суд у задоволенні такого відмовити повністю з підстав викладених у письмових запереченнях.

Третя особа проти задоволення даного адміністративного позову заперечила також, при цьому пояснивши, що в разі задоволення даного адміністративного позову та скасування оскаржуваної позивачем постанови будуть порушені її законні права на отримання аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення сторін у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, виконавчий лист № 2-4499 від 25.11.2004 року, виданий Ужгородським міськрайсудом про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 22.10.2004 року до повноліття дитини надійшов 13.05.2013 на виконання до РВ ДВС Ужгородського МРУЮ.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення аліментів можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

14.05.2013 року на підставі ст. 17,19,20,25 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем Созанська М.Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої було надіслано сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом разом з розрахунком заборгованості по аліментам, як передбачено ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.31 п.1 ЗУ «Про виконавче провадження», боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

20.05.2013 року позивачем було одержано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 37907218 від 14.05.2013 року на виконання виконавчого листа №2-4499/2004 виданого 25.11.2004р. Ужгородським міськрайонним судом про стягнення аліментів, згідно якого була нарахована заборгованість в сумі 20 270,00 грн. та встановлений розмір щомісячного платежу в розмірі 630,00 грн.

Згідно даної Постанови № 37907218 від 14.05.2013р. позивачу було запропоновано з'явитися 21.05.2013р. до РВДВС Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, що позивачем і було зроблено.

Після ознайомлення з матеріалами справи позивачем було усно заявлено відповідачу, що дана сума заборгованості буде оспорюватися в судовому порядку, як така що нарахована безпідставно та необґрунтовано на підставі ч. 3 ст. 197 СК України, якою передбачено, що суд може звільнити платника аліментів від спл ати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

В той же час, позивач дану постанову щодо сплати заборгованості по аліментам в добровільному порядку не виконав та аліменти присуджені до стягнення на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно не сплачував, а скористався своїм правом та оскаржив розрахунок заборгованості по аліментах.

З метою виконання судового рішення, державним виконавцем було зроблено відповідний запит до Державної податкової служби України, щодо доходів боржника по виконанню виконавчого листа №2-4499/2004 виданого 25.11.2004р. Ужгородським міськрайонним судом.

Згідно відповіді Державної податкової служби України № від 23.05.2013 року на запит державного виконавця від 22.05.2013 року, боржник отримував доходи в Управлінні справами Верховної Ради України.

07.06.2013 року державним виконавцем було надіслано запит до Управління справами Апарату Верховної Ради України щодо розміру отриманих боржником доходів за період праці для вирахування заборгованості по аліментам.

Після отримання відповіді з Управління справами Апарату Верховної Ради України державним виконавцем, керуючись п, 7.13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, здійснено перерахунок заборгованості по аліментам відповідно до отриманих боржником доходів.

26.06.2013 року державним виконавцем, керуючись п. 7.13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, копії розрахунку заборгованості по аліментам надіслано сторонам виконавчого провадження.

Заборгованість по аліментам (відповідно до ст. 194 п. 1 Сімейного кодексу України) охоплює період за попередні три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Станом на 01.06.2013 року вона склала суму 23197,62 грн., що підтверджується копією згаданого розрахунку, на підставі якого відповідачем було прийнято оскаржувану позивачем постанову.

Позивач стверджує, що розрахунок заборгованості не підпадає під поняття виконавчого документу, оскільки нарахований не на підставі рішення суду і довідка про заборгованість не може бути виконавчим документом, і на підставі лише довідки про наявну заборгованість у позивача державний виконавець не вправі виносити постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, а в даному випадку саме оскаржуваної позивачем постанови ВП№37907218 від 03.07.2013 року .

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606 (далі - Закон №606) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція).

Твердження позивача про те, що довідка не є виконавчим документом і не дає права для накладення арешту на майно позивача спростовується тим, що розрахунок заборгованості - це процесуальна дія, яка здійснюється державним виконавцем на підставі виконавчого листа, а виконавчий лист видається на підставі рішення суду і це узгоджується з приписами ч. 4 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, де визначено, що державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках.

Отже, при визначенні позивачу розміру заборгованості та складання відповідного розрахунку заборгованості по аліментам відповідач діяв в межах та в спосіб встановлений ЗУ «Про виконавче провадження».

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що з метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні ст. 6 Закону № 606 зобов'язує державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Отже, державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника в сумі виконавчого провадження.

Слід також зазначити, що ч.2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» чітко передбачено, що у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

В даному ж випадку в боржника була наявна заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується розгорнутим розрахунком заборгованості і така за період з 01.04.2010 року по 31.05.2013 року становила 23197,62 грн., тобто на момент винесення оскаржуваної постанови заборгованості із сплати аліментів становила більше трьох років.

Проте, що вказана заборгованість була наявною на час винесення відповідачем оскаржуваної постанови, що підтверджується і рішенням Ужгородського міськрайсуду від 09.12.2013 року (цивільна справа № 308/10510/13-ц), яким у задоволенні позову позивача було відмовлено і таке рішення набрало законної сили 27.03.2014 року. Даним рішення також встановлені обставини, що станом 01.06.2013 року заборгованість позивача по аліментах складає 23197,62 грн. (а.с.112).

Отже, відповідач в даному випадку керувався ст. 74 п. 2 ЗУ «Про виконавче провадження», для забезпечення реального виконання рішення суду, у зв'язку з чим державним виконавцем і було винесено оскаржувану позивачем постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 03.07.2013 року ВП№37907218, копії якої було надіслано до МРЕВ УДАІУМВС України в З/о, до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ та боржнику на адресу, вказану у виконавчому документі, що підтверджується копією згаданої постанови.

Також, з оскаржуваної у постанови вбачається, що арешт накладається на все майно боржника у межах суми звернення стягнення: 23197,62 грн., а строк для добровільного виконання постанови саме про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження законом не передбачено.

Щодо тверджень позивача, що відповідач не мав права виносити оскаржувану постанову на основі власного розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, так як такий не являється виконавчим документом відповідно до ст. 17,18 ЗУ «Про виконавче провадження», то суд зазначає, що такі доводи позивача спростовуються тим, що для накладення арешту на майно боржника не потрібно «додаткового» рішення суду, як зазначає позивач, а арешт накладається на все майно боржника в межах виконавчого провадження про стягнення аліментів до погашення боржником заборгованості по аліментам, в даному випадку саме по розрахунку відповідача як це передбачено ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконливого висновку, що відповідач в даному випадку, на момент винесення оскаржуваної постанови про накладення арешту ВП 37907218 від 03.07.2013 року діяв на підставі, у межах та у спосіб встановлений законом, з дотриманням норм чинного законодавства та Конституції України, з метою збереження майна боржника та забезпечення реального виконання рішення суду, в зв'язку з існуючою на момент їх винесення заборгованістю по аліментам, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови з підстав зазначених позивачем у даному позові немає і у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити повністю.

Що ж стосується посилань позивача на те, що 02.04.2014 року позивач погасив заборгованість по аліментам у добровільному порядку, то слід зазначити, що уточнений розрахунок заборгованості по аліментам позивач отримав у червні 2013 року, а борг (після вжитих державним виконавцем дій примусового характеру) було погашено лише 02.04.2014 року, і доказів, що такий був погашений на момент винесення відповідачем оскаржуваної постанови, позивачем суду не надано.

В той же час суд вважає за необхідне зазначити позивачу, що він не позбавлений в даному випадку можливості звернення до суду із іншим позовом в порядку передбаченим ЦПК України, де позовними вимогами може бути також скасування постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 03.07.2013 року ВП №37907218, однак вже з інших підстав, а саме з підстав відсутності заборгованості по сплаті аліментів, а не з підстав які позивач зазначає у даному адміністративному позові (щодо неправомірності дій відповідача та невірного розрахунку відповідача заборгованості по аліментах).

Як вбачається із матеріалів справи позивач скористався таким правом і звернувся із таким позовом до Ужгородського міськрайонного суду в порядку ЦПК та просив суд скасувати постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 03.07.2013 року ВП №37907218, яка є предметом розгляду даної адміністративної справи, та постанови про розшук майна боржника, проте уже з інших підстав, що підтверджується копією позовної заяви, яка міститься в матеріалах справи, а також ухвалою про відкриття провадження в цивільній справі та призначення справи до розгляду в судовому засіданні у справі №308/12951/14-ц Ужгородського міськрайонного суду від 24.10.2014 року (головуючий суддя - Домніцький В.В.).

Також, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року N 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби", із змінами та доповненнями на час розгляду даної адміністративної справи судам рекомендовано наступне.

1. При розгляді справ із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України ( 254к/96-ВР ), статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини ( 995_004 ) (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР) ( 475/97-ВР ), міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Кодексу адміністративного судочинства України ( 2747-15 ) (далі - КАС України), законами України від 24 березня 1998 року N 202/98-ВР ( 202/98-ВР ) "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" ( 606-14 ) (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року N 2677-VI) ( 2677-17 ), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

2. Відповідно до частини першої статті 181 КАС України ( 2747-15 ) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, суди при визначенні юрисдикції повинні виходити з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" ( 606-14 ), крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" (606-14 ) встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом ( 606-14 ).

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

В даному випадку, позивач у справі є боржником у виконавчому провадженні ВП № 37907218 від 14.05.2013 року на виконання виконавчого листа №2-4499/2004 виданого 25.11.2004р. Ужгородським міськрайонним судом про стягнення аліментів в цивільній справі.

Право на звернення із скаргою до відповідного суду також визначено статтею 383 ЦПК України, де чітко передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Отже, законодавець чітко передбачає порядок оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Тому, при зверненні до суду з адміністративними позовами, позивачу слід звернути увагу на Постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року N 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби".

В той же час, в даному конкретному випадку розглядаючи даний спір по суті суд першої інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо непідсудності даної адміністративної справи Закарпатському окружному адміністративному суду та відповідно закриття провадження у даній адміністративній справі за наявності у справі ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 році у справі № 876/11621/13, що набула законної сили та висновки якої, відповідно до вимог ст. 255 КАС України є для суду першої інстанції обов'язковими для виконання при розгляді даної справи.

На підставі наведеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 94, 128, 160-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову за позовною заявою ОСОБА_5 до Районного відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання рішення та дій неправомірними та незаконними третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4 - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяC.А. Гебеш