Справа № 2-а-719/11
Суддя: Сухоруков А. О.
Дата ухвалення: 2011-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 2-а-719/11
П О С Т А Н О В А

Іменем України

"09" червня 2011 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Сядро Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м.Дніпропетровська, про зобовязання зарахувати страховий стаж,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м.Дніпропетровська, про зобовязання зарахувати страховий стаж.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 1993 року він за власним бажанням звільнився із Міського фонду Фестиваль мистецтвта розпочав власну підприємницьку діяльність, протягом якої добросовісно сплачував страхові внески, сумлінно виконував зобовязання щодо подання декларацій фінансових надходжень.

З приходом пенсійного віку, він почав звертатися із письмовими заявами про зарахування страхового стажу до Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська.

В усіх отриманих відповідях йому зазначалося, що підстав для зарахування в страховий стаж періоду зайняття підприємницькою діяльністю не вбачається, оскільки дане питання не вирішено на законодавчому рівні.

Вважає, що такі дії відповідача не відповідають нормам матеріального закону і порушують його права.

На підставі викладеного, позивач просить суд зобовязати відповідача зарахувати та підтвердити страховий стаж у період зайняття ним підприємницької діяльності з 1993 року по 1997 рік, зобовязати перерахувати та призначити пенсію за віком з урахуванням періоду зайняття підприємницькою діяльністю (а.с.а.с. 2-6).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання на слухання по справі не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вислухавши доводи та пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково з наступних підстав, встановлених у судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 вересня 1993 року позивач за власним бажанням звільнився з посади техніка-ремонтника Міського фонду Фестиваль мистецтв, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.а.с. 8-9).

22 вересня 1993 року позивач у Виконавчому комітеті Самарської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська отримав свідоцтво № 336 про державну реєстрацію підприємця, що здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи (а.с. 10).

Позивач ОСОБА_1 з 24 вересня 1993 року був взятий на облік платника податку Лівобережною міжрайонною Державною податковою інспекцією (а.с. 13).

18 січня 1995 року позивач отримав свідоцтво № 60433165 про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності (а.с.а.с. 11, 12).

В період зайняття підприємницькою діяльністю, позивач звітував до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська про отримання прибутку, а також сплачував податки та страхові внески до Пенсійного фонду(а.с.а.с. 14-17, 28-39).

В позасудовому порядку врегулювати спір між сторонами у позивача не вийшло, відповідач відмовлявся зарахувати в страховий стаж періоду зайняття підприємницькою діяльністю (а.с.а.с. 18-21).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із дослідженими в судовому засіданні доказами, суд доходить до наступного.

У відповідності до ст. 7 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхуваннявизначено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; обов'язковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством, а також осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності; права на добровільну участь у системі загальнообов'язкового пенсійного страхування осіб, які відповідно до цього Закону не підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; заінтересованості кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); солідарності та субсидування в солідарній системі; фінансування видатків на виплату пенсій, надання соціальних послуг за рахунок страхових внесків, бюджетних коштів і коштів цільових фондів; спрямування частини страхових внесків до Накопичувального фонду для здійснення оплати договорів страхування довічної пенсії і одноразової виплати залежно від розмірів накопичень застрахованої особи з урахуванням інвестиційного доходу; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; організації управління Пенсійним фондом на основі паритетності представників від застрахованих осіб, роботодавців та держави і на засадах гласності, прозорості та доступності його діяльності; обов'язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов'язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом; цільового та ефективного використання коштів загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхуваннязагальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

За змістом ч. 3 ст. 15 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду, а особи, визначені частиною першою статті 12 цього Закону, - з дня набрання чинності договором про їх добровільну участь.

Також відповідно до п. бч.1 ст. 3 Закону України Про пенсійне забезпечення, яка діяла під час спірного періоду, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: б) особи, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці, - за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Судом встановлено, що в дійсності в період з 22 вересня 1993 року по 31 грудня 1997 року позивач ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю та добровільно сплачував страхові внески до Пенсійного фонду України.

У звязку з цим, його вимоги про зарахування в страховий стаж періоду зайняття ним підприємницькою діяльністю є обґрунтованими.

При цьому, в позовній заяві позивач не конкретизує з якого саме числа якого місяця і по яке саме число якого місяця йому необхідно зарахувати страховий стаж, вказуючи що з 1993 року по 1997 рік.

Із матеріалів справи вбачається, що саме з 22 вересня 1993 року, з дня отримання позивачем свідоцтва № 336 про державну реєстрацію підприємця, що здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, він почав вести підприємницьку діяльність, а тому саме з цієї дати необхідно проводити зарахування страхового стажу, а не з початку 1993 року.

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача частково.

Керуючись ст.ст. 1, 7, 11, ч.3 ст. 15 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, ст. 3 Закону України Про пенсійне забезпечення, ст. ст. 8, 9, 17-19, 71, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська щодо незарахування страхового стажу ОСОБА_1.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська зарахувати страховий стаж ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_2, за період здійснення підприємницької діяльності, з 22 вересня 1993 року по 31 грудня 1997 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.О. Сухоруков