Справа № 2а-8894/10/0670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.04.2015р. м. Київ К/9991/26244/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Житомирі

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2011 року

на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2011 року

у справі № 2а-8894/10/0670

за позовом приватного підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у місті Житомирі

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Приватний підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у місті Житомирі (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у м. Житомирі № /0 від 11 листопада 2010 року в повному обсязі.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2011 року позов був задоволений. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Житомирі № /0 від 11 листопада 2010 року, яким приватному підприємцю ОСОБА_1 визначені податкові зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 28326,00 грн. та застосовані фінансові санкції в розмірі 14163,00 грн. Судові витрати ПП ОСОБА_1 у вигляді 3,40 грн. судового збору відшкодовано за рахунок Державного бюджету України.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2011 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у м. Житомирі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, враховуючи межі касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у м. Житомирі провела документальну планову перевірку дотримання вимог податкового та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 за період з 22 липня 2008 року по 30 червня 2010 року, за результатами якої був складений акт № 8382/17-1/НОМЕР_1 від 02 листопада 2010 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені вимоги підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України»Про податок на додану вартість», в результаті чого підприємцем занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, в розмірі 28326,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту серпня 208 року податок на додану вартість у сумі 8340,00 грн., сплачений у складі вартості придбаних ним верстатів, оскільки при законодавством не передбачено підстав вважати майно, яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта господарювання, якщо такий громадянин зареєструється підприємцем. Також, у акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту серпня - грудня 2008 року, березня - серпня 2009 року, жовтня - листопада 2009 року податок на додану вартість у сумі 19988,23 грн., сплачений ним у складі вартості товарів та матеріалах, які не призначались для використання у господарській діяльності підприємця, не використовувались в оподатковуваних операціях у період з 01 серпня 2008 по 30 червня 2010 року та відсутні в складі залишків товарів на кінець періоду, який перевірявся. При цьому, реальність господарських операцій податковим органом не заперечувалась.

11 листопада 2010 року ДПІ у м. Житомирі на підставі вказаного акта перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0, яким згідно підпункту «б» підпункту 4.2.2. статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила приватному підприємцю ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 42489,00 грн., в тому числі: 28326,00 грн. - за основним платежем, 14163,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що особливих умов для формування податкового кредиту та визначення дати права на податковий кредит для фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, Законом України «Про податок на додану вартість» не передбачено, з урахуванням того, що факт придбання верстатів та товарів і матеріалів підтверджений належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, та не заперечувався податковим органом, а також зважаючи на те, що придбані товарно-матеріальні цінності придбавають позивачем з метою використання у власній господарській діяльності, з огляду на види діяльності, які здійснював позивач.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Для цілей визначення оподатковуваного доходу фізичної особи від зайняття підприємницькою діяльністю законодавством передбачено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Додатком № 7 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 року № 12 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що оскільки фізична особа - платник податку не є юридичною особою і платником податку на прибуток, не має обов'язку вести бухгалтерській облік, тому формує витрати за переліком статті 5 «Валові витрати» і відповідно до статті 8 «Амортизація» вказаного Закону з деякими особливостями. Положення статті 5 («Валові витрати») застосовуються в частині підтвердження первинними документами витрачених сум згідно із операціями (які відповідають переліку статті 5), за результатами або за участю яких у податковому періоді (у звітному кварталі) безпосередньо отриманий дохід. Відповідно до статті 8 («Амортизація») можливо додатково зменшити валовий дохід виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації до балансової вартості груп основних фондів, лише у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством фінансів України. До податкової декларації за звітний податковий період, включаються тільки прямі валові витрати і суми амортизаційних відрахувань, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально.

За приписами підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковими умовами для включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість у складі вартості придбаного (імпортованого) товару (основного засобу) є факт придбання товару з метою його використання у межах господарської діяльності платника.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та знайшло своє відображення в акті перевірки, згідно з реєстраційними даними та КВЕД видами діяльності приватного підприємця ОСОБА_1 визначено: виготовлення інших готових металевих виробів, надання інших комерційних послуг, надання інших індивідуальних послуг. Фактично, у періоді, який перевірявся, приватний підприємець ОСОБА_1 здійснювала діяльність у сфері металообробки. Місцем здійснення підприємницької діяльності позивача було: АДРЕСА_1 (т.1 арк. справи 14-15).

Також, судами було встановлено, що приміщення, площею 458,1 м2, та земельну ділянку, площею 0,1866 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, позивачем (орендарем) орендувались у фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (орендодавця)згідно договорів оренди, умовами яких було визначено, що: приміщення, що передається в оренду, має наступні недоліки: відсутні душові, роздягальні, відсутнє адміністративне приміщення, покрівля знаходиться у непридатному стані та відсутні склопакети на вікнах; орендар бере на себе зобов'язання провести за свій рахунок капітальний ремонт, який включає: обладнання туалету, душових, роздягальні; обладнання адміністративного приміщення; встановлення склопакетів та покрівлі приміщення (т.2 арк. справи 37-50).

З огляду на те, що факт придбання позивачем верстатів та товарів і матеріалів, які були використані ним в процесі здійснення ремонту приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, податковим органом не заперечувався та був підтверджений експертним висновком Житомирської торгово-промислової палати № В-4878 від 16 грудня 2010 року (т.2 арк. справи 67-68), а також зважаючи на те, що вказане приміщення є місцем здійснення підприємницької діяльності позивача, що знайшло своє підтвердження у акті перевірки, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про правильність відображення позивачем відповідних сум податку на додану вартість у складі податкового кредиту відповідного податкового періоду та, відповідно, про безпідставність донарахування приватному підприємцю ОСОБА_1 податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість згідно оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ у м. Житомирі підлягає залишенню без задоволення, а постанова Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2011 року та ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Житомирі залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна