Справа № 21-123а15
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,
суддів:Волкова О.Ф., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом прокурора Дарницької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - Міноборони), державного підприємства «Бориспільське» (далі - Підприємство) до Бориспільської міської ради Київської області (далі - Міськрада), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес системи плюс» (далі - Товариство), про визнання недійсним та скасування рішення,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив: визнати недійсним та скасувати рішення Міськради V скликання від 31 травня 2007 року № 1401V щодо затвердження проекту землеустрою та передачу в оренду Товариству земельної ділянки площею 2,5105 га під існуючими будівлями по вул. Київській шлях, 1 у м. Борисполі Київської області для власних потреб (далі -рішення № 1401-18-V); зобов'язати Міськраду повернути Підприємству вилучену земельну ділянку площею 2,5105 га. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимогам закону рішення про передачу Товариству зазначеної земельної ділянки прийняте без отримання дозволу Міноборони.

Суди встановили, що у січні-березні 2012 року військова прокуратура Дарницького гарнізону проводила перевірку додержання службовими особами Підприємства вимог земельного законодавства, у ході якої було встановлено, що більша частина земельних ділянок підприємства відчужена з порушенням вимог законодавства України.

Прокуратура також встановила, що з метою виробництва сільськогосподарської продукції для планового забезпечення нею військових частин, установ і організацій Збройних Сил України Міноборони у 1994 році заснувало військовий радгосп «Бориспільський» Міноборони (далі - Радгосп; наказом Міністра оборони України від 14 червня 2008 року перейменований у Підприємство).

Для здійснення господарської діяльності Радгосп був наділений основними фондами та державним майном. До складу основних фондів Радгоспу входили також землі сільськогосподарського призначення загальною площею 214,4 га (державний акт серії КВ від 8 лютого 1994 року). Згідно з цим актом Міськрада виділила Радгоспу земельні ділянки для виробництва товарної сільськогосподарської продукції на праві постійного користування.

Колишній директор Радгоспу ОСОБА_10 самовільно, без отримання відповідного дозволу Управління сільського господарства Міноборони, склав акти щодо погодження питання про відчуження земельних ділянок, які належали Радгоспу на праві постійного користування, без належних на це повноважень, на підставі чого 31 травня 2007 року Міськрада прийняла рішення № 1401-18-V.

Бориспільський міський суд Київської області постановою від 19 лютого 2013 року позов задовольнив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 20 серпня 2013 року скасував постанову Бориспільського міського суду Київської області від 19 лютого 2013 року, у задоволенні позову прокурора відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 6 листопада 2014 року касаційну скаргу прокурора задовольнив: постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року скасував, а постанову Бориспільського міського суду Київської області від 19 лютого 2013 року залишив без змін. При цьому касаційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що директор Радгоспу не мав права самовільно, без погодження уповноваженого органу, розпоряджатися основними фондами, які були надані йому на праві господарського відання.

Не погоджуючись із ухвалою Вищого адміністративного суду України, Товариство звернулось із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

На обґрунтування заяви Товариство посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2008 року, 13 грудня 2012 року, 20 березня, 13 серпня 2013 року (справи №№ 14/219н, К/9991/56103/11, К/9991/74001/12, К/800/30019/13 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 лютого 2015 року допустив цю справу до провадження Верховного Суду України з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка розглядається, касаційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що Радгосп був створений з метою господарської діяльності, а тому відповідно до статті 74 Господарського кодексу України є державним комерційним підприємством. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Тому директор Радгоспу не мав права самовільно, без погодження уповноваженого органу, розпоряджатися основними фондами зазначеного підприємства, які були надані йому на праві господарського відання.

У рішенні Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2008 року, на яке посилається заявник, касаційний суд визнав, що на підставі наявних у справі доказів суди обґрунтовано дійшли висновку, що нерухоме майно військового містечка № 4, розташованого за адресою: м. Луганськ, вул. Гостра Могила, на час прийняття оспорюваного рішення Луганської міської ради перейшло до комунальної власності територіальної громади м. Луганська. Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що Міноборони відчужувало тільки нерухоме майно без земельних ділянок, є неспроможними, оскільки суперечать закону та фактичним обставинам справи.

У рішенні від 13 грудня 2012 року Вищий адміністративний суд України вказав, що, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про визнання нечинними та скасування договорів купівлі-продажу, за якими треті особи набули право власності на будівлі і споруди оздоровчо-рекреаційного призначення державного підприємства Міноборони «Центральний військовий санаторій «Ялтинський» (далі - Санаторій), а за приписами земельного законодавства при переході права власності на споруди до нового власника переходить і право користування земельною ділянкою для їх обслуговування, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача були підстави для припинення права користування земельною ділянкою Санаторію, яка в подальшому міською радою була надана в користування новим власникам споруд.

У рішенні від 20 березня 2013 року Вищий адміністративний суд України погодився з висновками апеляційного суду, зазначивши, що суд апеляційної інстанції встановив відсутність фактичних обставин справи, які б підтверджували факт закріплення майна, переданого у власність Харківській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, за військовим містечком № 14 та використання військовим містечком зазначеного майна, а також встановив, що немає правових підстави вважати, що вказане майно було державним та мало статус військового майна до набуття права власності на нього Харківською гарнізонною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Аналіз наведених судових рішень дає підстави вважати, що касаційний суд ухвалив їх за різних фактичних обставин справ, установлених судами, у зв'язку з чим не можна дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13 серпня 2013 року у справі № К/800/30019/13, на яку посилається Товариство на обґрунтування своїх доводів, скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направив на новий судовий розгляд, що свідчить про неповноту встановлених обставин справи та виключає перегляд рішення суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому главою 3 розділу IV КАС.

Таким чином, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, то у задоволенні заяви Товариства слід відмовити.

Керуючись підпунктом 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес системи плюс» відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді:О.Ф. ВолковО.А. Коротких
О.В. КривендаВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
І.Л. СамсінО.О. Терлецький