Справа № 816/4880/14
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 р.Справа № 816/4880/14

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Філатова Ю.М. , Бенедик А.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015р. по справі № 816/4880/14

за позовом Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України , Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Громадянин Ісламської Республіки Іран Родбарі Омід Махаррамалі, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення ДМС України від 31.07.2014 №42-14, скасування наказу УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання УДМС України в Полтавській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_3.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 16 вересня 2014 року №106 "Про відмову в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 04 листопада 2014 року №42-14 "Про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову в цій частині та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, а саме: Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції в частині задоволення позову, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 16.09.2014 подано до УДМС України в Полтавській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 29-32/.

В обґрунтування даної заяви позивач зазначив, що ним в Україні прийнято християнство, він служить іпод'яконом у місцевій церкві, а тому не може повернутись у країну своєї громадянської належності через побоювання переслідування за релігійними мотивами.

Наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106 відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з відмовою рішенням ДМС України від 05.11.2012 №602-12 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні /а.с. 32 - зворот/.

Позивач 19.09.2014 звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, в якій просив скасувати спірне рішення та зобов'язати УДМС України в Полтавській області прийняти стосовно громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 рішення про прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 52-54/.

До скарги заявником додану актуальну інформації щодо країни громадянського походження.

Рішенням ДМС Україні від 04.11.2014 №42-14 скаргу громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 відхилено /а.с. 58/.

Про відхилення скарги позивача повідомлено листом від 03.12.2014 №6/19275 /а.с. 61/.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями відповідачів, позивач оскаржив їх до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскаржені рішення не відповідають законним критеріям, оскільки їх прийнято без з'ясування фактичних обставин справи, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано ці рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відмовляючи позивачу у прийнятті заяви від 16.09.2014 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту УДМС України в Полтавській області виходило з приписів частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до якої центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, відповідачі посилались на те, що рішенням ДМС України від 05.11.2012 №602-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 у справі №2а-1670/7393/12 відмовлено в задоволенні позову громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування зазначеного рішення. Дана постанова набрала законної сили.

Таким чином, відповідачі зазначили, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наведені у заяві від 16.09.2014 обставини відносно заявника не змінились.

Однак, колегія суддів не погоджується з наведеними твердженнями відповідачів у зв'язку з наступним.

На момент звернення позивача із заявою від 16.09.2014 стаття 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" діяла в редакції іншій, аніж на дату звернення із заявою від 08.06.2012.

Так, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" в редакції, чинній на момент подання позивачем заяви від 08.06.2012, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Натомість, чинною на дату звернення позивача із заявою від 16.09.2014 редакцією пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції Закону України від 13.05.2014 №1251-VII "Про внесення змін до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що набув чинності з 30.05.2014) встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Системний аналіз двох наведених вище редакцій пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставою для висновку про те, що станом на дату розгляду заяви позивача від 16.09.2014 законодавцем розширено критерії визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, визначено, що особою, яка потребує додаткового захисту може бути визнано особу, яка залишилась в Україні внаслідок існування умов загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини та не може чи не бажає повернутися до країни своєї громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Отже, рішення про відмову у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачами прийнято без врахування змін до редакції пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та без надання оцінки обставинам, викладеним у заяві-анкеті від 16.09.2014 в контексті зазначених змін.

Колегія суддів зазначає, що у висновку щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.09.2014 УДМС України в Полтавській області посилалось на не підтвердження фактів страти християн в Ісламській Республіці Іран та, як наслідок, відсутність будь-якої загрози повернення позивача у країну громадянської належності /а.с. 34/. Однак, вказані доводи апелянта спростовуються інформацією з доповіді Генерального секретаря Організації Об'єднаних Націй від 12.08.2014 №А/69/150 "Положение в области прав человека в Исламской Республике Иран", що надавалась позивачем разом із заявою від 16.09.2014 та залучена до матеріалів справи /а.с. 41-51/.

Зокрема, у пункті 42 доповіді зазначено: "Несмотря на официальное признание христиан в Конституции, они давно сталкиваются с дискриминацией. По состоянию на январь 2014 года в тюрьмах находилось по меньшей мере 50 христиан, осужденных в основном за связи с церквями за пределами Ирана, участие в службах в неофициальных домашних церквях и другую обычную христианскую деятельность. Специальный докладчик по вопросу о положении в области прав человека в Исламской Республике Иран сообщил, что в 2013 году 35 христиан были приговорены к тюремному заключению сроком до 10 лет за участие в христианской деятельности (в очновном, молитвах), которую иранские власти квалифицируют как угрозу национальной безопасности. В октябре 2013 года четверо христиан были приговорены к 80 ударам плетью за потребление вина на причастии. Наиболее серьезным обвинением, предьявляемым христианам, является вероотступничество, которое влечет за собой смертный приговор. Хотя это обвинение предьявляется нечасто, сообщается, что власти постоянно используют его в качестве угрозы, чтобы заставить христиан прекратить заниматься религиозной деятельностью" /а.с. 48/.

Таким чином, у доповіді Генерального секретаря Організації Об'єднаних Націй констатовано про утиски християн в Ісламській Республіці Іран та їх переслідування з релігійних мотивів.

Матеріалами підтверджено, що позивач в Україні прийняв християнство.

Допитаний судом в суді першої інстанції як свідок священик Вознесенської церкви м. Полтава ОСОБА_5 пояснив, що у 2010 році до нього звернувся позивач з метою прийняття християнства. За твердженням свідка, позивач щотижня відвідує церкву та допомагає у проведенні служби як іподиякон.

За вищевикладених обставин, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що в разі повернення до Ісламської Республіки Іран він може зазнати переслідувань з релігійних мотивів.

Відповідно до статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень.

Відповідачами належну оцінку вказаним обставинам не надано.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відмова у прийнятті заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстави, визначеної частиною шостою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є правом, а не обов'язком відповідачів.

При цьому, неприйняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до розгляду та примусове повернення або примусове видворення заявника суперечить захисту фундаментальних прав, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року (стаття 33 "Невислання біженців"), а також Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (стаття 3 "Заборона катування").

До того ж, законодавство не вимагає від заявника обґрунтованості його заяви, у зв'язку з чим відмова у прийнятті заяви з підстав її необґрунтованості є протиправною.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржені рішення не відповідають зазначеним критеріям, оскільки їх прийнято без з'ясування фактичних обставин справи, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано ці рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015 року по справі №816/4880/14 в частині задоволення позовних вимог прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015р. по справі № 816/4880/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Бенедик А.П.