Справа № 2а-4186/10/1470
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

29 квітня 2015 року м. Київ К/800/43924/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І.,
Чумаченко Т.А.,

провівши попередній розгляд адміністративної справи за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Відділення Фонду) до ВАТ «Миколаївгаз» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, за касаційною скаргою ПАТ по газифікації та газопостачанню «Миколаївгаз» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2013 року, -

в с т а н о в и в:

У червні 2010 року Відділення Фонду звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з ВАТ «Миколаївгаз», правонаступником якого є ПАТ по газифікації та газопостачанню «Миколаївгаз», на його користь кошти в сумі 212678,72 грн., з яких адміністративно-господарські санкції у розмірі 208426,68 грн. та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 4252,04 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2013 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову. Стягнуто з ПАТ по газифікації та газопостачанню «Миколаївгаз» на користь Відділення Фонду кошти: 208426,68 грн. - адміністративно-господарські санкції, 4252,04 грн. - пеня, а всього - 212678,72 грн.

У касаційній скарзі ПАТ по газифікації та газопостачанню «Миколаївгаз», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу Відділення Фонду, посилаючись на законність постанови суду апеляційної інстанції, просить залишити її без змін.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на ВАТ по газифікації та газопостачанню «Миколаївгаз» у 2009 році складала 2290 чоловік. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 92 особи, кількість працівників, яким згідно чинного законодавства встановлена інвалідність - 83 особи, кількість робочих місць не зайнятих інвалідами - 9.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з ВАТ по газифікації та газопостачанню «Миколаївгаз» адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення їх сплати, оскільки подання до центру зайнятості хоча б одного звіту за формою 3-ПН слід вважати інформуванням зазначеного центру про наявність робочих місць для інвалідів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що до обов'язків роботодавців, крім створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відноситься також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування. Оскільки відповідач не виконав обов'язку щомісячно інформувати центр зайнятості про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інваліда, то з нього слід стягнути адміністративно-господарські санкції.

Колегія суддів Вищого адміністративного суд України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України від 21.03.1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-XII), у редакції на час виникнення спору.

Частиною третьою статті 18 Закону № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 19 вказаного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Нормами частини першої статті 20 Закону № 875-XII визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25.06.1991 № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Судом встановлено, що відповідач протягом 2009 року не подавав до центру зайнятості щомісячно звіти за формою 3-ПН.

Крім того, слід зазначити, що відповідач має структурні підрозділи майже у всіх районних центрах області. Однак звіти за формою 3-ПН про наявність місць для працевлаштування інвалідів до районних центрів зайнятості також не надходили.

До обов'язків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відноситься також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування.

Такі вимоги закону реалізуються відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» чинного на час виникнення спору, за якою підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права і доводи касаційної скарги його не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного суду України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ПАТ по газифікації та газопостачанню «Миколаївгаз» відхилити, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: