Справа № 821/3036/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.04.2015р. м. Київ К/800/66408/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Департаменту охорони здоров'я Херсонської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 5 вересня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:

- визнати протиправними дії відповідача по створенню комісії згідно наказу № 61 від 05.02.2014 року з метою проведення службового розслідування по її зверненню від 03.02.2014 року та складенню Акту службового розслідування;

- визнати акт службового розслідування по її зверненню від 03.02.2014 року незаконним та нікчемним документом;

- визнати висновки Акту службового розслідування надуманими і необґрунтованими;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо звернення позивача від 08.04.2013 року.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 5 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено; позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача по розгляду звернення позивача від 08.04.2013 року - залишено без розгляду.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що дії Департаменту охорони здоров'я Херсонської обласної державної адміністрації (далі - ДОЗ) по створенню комісії для проведення службового розслідування за зверненням позивачки та складанню акта службового розслідування вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством, а доводи позивача про протиправність цих дій є необґрунтованими. Акт службового розслідування не є рішенням, яке містить обов'язковість приписів для позивача, а тому він не може бути визнаним незаконним та нікчемним документом. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду для оскарження бездіяльності ДОЗ відносно її звернення від 08.04.2013 року.

У поданій касаційній скарзі позивач заявив вимоги про скасування рішень судів попередніх інстанцій, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У доводах касаційної скарги, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували зміст акта службового розслідування, який не має ні юридичного, ні медичного обґрунтування, проте має юридичні наслідки для позивачки, оскільки саме на підставі цього акта МСЕК прийняла рішення №3 від 16.04.2014 року про відмову у визнанні позивачки інвалідом. Також, судами не враховано, що на звернення позивачки відповідач надавав відповіді не по суті звернення.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до пункту першого частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 направила до відповідача звернення 08.04.2013 року і отримала на нього відповідь від 19.04.2013 року № К-172/1-20, що в судовому засіданні позивачем не заперечувалося.

03.02.2014 року позивачка звернулася до відповідача із зверненням про надання інформації стосовно роботи Медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) та Лікувально-кваліфікаційної комісії (ЛКК). Враховуючи факт повторного звернення позивачки до відповідача (раніше позивачка зверталася 08.04.2013 року), для об'єктивності розгляду і з'ясування всіх обставин, викладених у зверненні, у відповідності до пп. 2 п. 6, пп. 57 п. 5 Положення про Департамент охорони здоров'я, на підставі наказу керівника ДОЗ від 05.02.2014 року № 61, розгляд звернення було проведено комісійно із залученням позаштатних спеціалістів Департаменту охорони здоров'я.

В процесі розгляду звернення комісією складено акт службового розслідування фактів, викладених у зверненні позивачки з висновками і пропозиціями. Згідно з висновками акта службового розслідування, направлення позивачки на МСЕК лікувальною установою було обґрунтоване. Проте, лікарем травматологом «не в повному обсязі описаний об'єктивний статус опорно-рухового апарату та невірно вказані функціональні порушення г/ступневого та кульшових суглобів, що призвело до формування неточного діагнозу при направленні хворої на МСЕК».

Раніше позивач зверталась до суду з адміністративним позовом про зобов'язання встановити інвалідність. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 03 березня 2013 року МСЕК було зобов'язано провести повторний огляд ОСОБА_4 з метою визначення підстав для встановлення інвалідності. На виконання постанови суду, 16 квітня 2014 року МСЕК проведено огляд, медичних показань для визначення позивачу інвалідності не встановлено (акт МСЕК №304/11 від 16 квітня 2014 року).

Позивачці вчасно надана відповідь на звернення від 13 лютого 2014 року № к-93-20.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що дії ДОЗ по створенню комісії для проведення службового розслідування за зверненням позивачки та складанню акта службового розслідування вчинені з дотриманням пп. 57 п. 5, пп.2 п.6 «Положення про Департамент охорони здоров'я», затвердженого розпорядженням голови Херсонської ОДА від 24 січня 2013 року, та з метою повного та всебічного розгляду звернення позивача і такими права позивача не порушено.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно статті 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі при виконанні делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Враховуючи юридичну практику підходу до класифікації правових актів, нормативно-правовий акт - виданий суб'єктом владних повноважень документ, який встановлює, змінює чи припиняє дію обов'язкових правил поведінки, обмежених в часі, просторі та за колом осіб, та призначений для неодноразового застосування. Правовий акт індивідуальної дії -виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов'язкових правил поведінки та стосується прав і обов'язків чітко визначеного суб'єкта (суб'єктів ), якому він адресований.

Обов'язковою ознакою як нормативно-правового, так і правового акта індивідуальної дії є юридичний характер, тобто обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта (суб'єктів), дотримання яких забезпечується правовими механізмами.

Враховуючи зазначене, в даному випадку в адміністративному суді позивачем можуть бути оскаржені рішення органу владних повноважень, що містять обов'язковість його приписів для позивача, або дії органу владних повноважень щодо процедури прийняття такого рішення, яке містить обов'язковість його приписів для позивача.

Суд касаційної інстанції вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій, що в даному випадку, акт службового розслідування не має юридичного характеру, оскільки безпосередньо не впливає на права і обов'язки позивача, не містить обов'язкового для нього припису, а лише містить певну інформацію, а тому такий не підлягає скасуванню.

Крім того, судами попередніх інстанцій правильно залишені без розгляду позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача по розгляду звернення позивача від 08.04.2013 року з огляду на вимоги ст. 100 КАС України.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що з оскаржуваних судових рішень вбачається, що при їх ухвалені, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 5 вересня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року у справі № 821/3036/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко