Справа № 2а-12502/11/2070
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2015 року м. Київ К/9991/9589/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу

Харківської об'єднаної державної податкової інспекції у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2012

у справі №2а-12502/11/2070

за позовом Приватного акціонерного товариства "Манометр -Харків"

до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2012, позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення Харківської об'єднаної державної податкової інспекції у Харківській області № від 10.05.2011.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції та прийняття нового про відмову в позові, з підстав невірного застосування норм матеріального права.

Перевіривши під час попереднього судового засідання повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питання правомірності формування податкового кредиту за період з 01.01.2009 по 31.01.2011 по взаємовідносинам з ТОВ «Інтер», за період з 01.03.2010 по 31.12.2010 по взаємовідносинам з ТОВ «Компанія Істсервіс», за результатами якої складено акт №813/07/24275859 від 18.04.2011.

За висновками акта перевірки позивачем порушено вимоги ч.1 ст. 203, ст. 215, п.1 ст.216, ст.228 ЦК України в частині недодержання вимог визначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ЗАТ «Манометр-Харків з ТОВ «Ітер»та ТОВ «Компанія Істсервіс» та пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 272227,00 грн., у т.ч.за квітень 2010 року на 125,00 грн., за травень 2010 року на 106,00 грн., за липень 2010 року на 243,00 грн., за серпень 2010 року на 99,00 грн., за вересень 2010 року на 132936,00 грн., за жовтень 2010 року на 38478,00 грн., за листопад 2010 року на 10240,00 грн..

На підставі акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2011, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у сумі 340284,00 грн., у т.ч.272227,00 грн. - за основним платежем, 68057,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Відповідач свої висновки про завищення позивачем податкового кредиту за операціями з ТОВ «Ітер»та ТОВ «Компанія Істсервіс» обґрунтовував тим, що місцезнаходження вказаних підприємств не встановлено, крім того, підприємства не мають необхідних умов для ведення господарської діяльності, у них відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспорті засоби.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше, ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 цього Закону, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). Частиною 2 зазначеного підпункту встановлено, що у разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Нормами підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

При цьому, підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Суд першої інстанції, з доводами якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, обґрунтовував свої висновки тим, що 14.09.2010 між ЗАТ "Манометр-Харків" (покупець) та ТОВ "Ітер" (продавець), укладено договір купівлі-продажу № 92-ОМТО. Предметом договору є доставка на склад покупця радіоелементів.

На підтвердження факту реальності укладання угоди з контрагентом та виконання її умов на перевірку надавались податкові та видаткові накладні .

Факт оплати за отримані товарно-матеріальні цінності позивачем підтверджується платіжними дорученнями .

У позивача наявний кваліфікований персонал, транспортні засоби для перевезення товару, приміщення для зберігання товарно-матеріальних цінностей, а отже, існують фізичні, технічні та технологічні можливості до вчинення дій, що становлять зміст проведеної господарської операції.

Також, у періоді, що перевірявся, між позивачем на ТОВ «Компанія Істсервіс» були укладені угоди в усній формі, що не протирічить вимогам ст. 639 ЦК України.

На підтвердження реальності виконання укладених угод позивачем надані видаткові та податкові накладні, отримані від ТОВ «Компанія Істсервіс».

Факт оплати позивачем за отримані товарно-матеріально цінності підтверджується наданими платіжними дорученнями.

Отримані товарно-матеріальні цінності за укладеними договорами були використані позивачем у подальшій господарській діяльності підприємства шляхом укладання відповідних договорів з контрагентами на їх поставку. На підтвердження реалізації придбаних товарно-матеріальних цінностей і реальності виконання укладених позивачем послідуючих договорів, позивачем надані копії податкових і видаткових накладних, платіжні доручення, акти списання ТМЦ.

Вищевикладене свідчить, що реальні наслідки угоди настали для вищезазначених сторін правочину, оскільки ними виконані умови укладеного договору, що підтверджують первинні бухгалтерські та податкові документи позивача, виписані з додержанням вимог п.9.2. ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" і п. 2.4 ст. 2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку". Факти, які б позбавляли правового значення конкретні, видані за здійсненою господарською операцією, документи первинного бухгалтерського та податкового обліку, відповідачем не надані.

На момент проведення позивачем господарських операцій з ТОВ «Компанія Істсервіс» та ТОВ "Ітер", контрагенти позивача були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та були зареєстровані як платники податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" вiд 15.05.2003, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Законодавством України не передбачено обов'язок покупця перевіряти відповідність законодавству статутних та реєстраційних документів продавця, а також перевіряти наміри продавця щодо сплати ним податків.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач не може нести відповідальність як за несплату податків його контрагентом, так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності щодо такої. При цьому судом встановлено, що на час видачі спірних податкових накладних контрагенти позивача ТОВ «Компанія Істсервіс» та ТОВ "Ітер" в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України були зареєстровані за адресою, яка ними зазначалась у податкових накладних, та були зареєстровані як платник податку на додану вартість, реальність зазначених господарських операцій знайшла своє підтвердження та відповідачем не спростована.

За загальним правилом несплата податку на додану вартість продавцем сама по собі не є підставою для зменшення податкового кредиту або відмови у відшкодуванні зазначеного податку покупцю, який відніс до податкового кредиту суму податку на додану вартість, сплачену продавцю разом із ціною товару (послуги).

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит та відповідно бюджетного відшкодування сум податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Не можуть бути підставою для інших висновків і доводи відповідача, що спірні операції не мали реального товарного характеру, оскільки вони засновані на припущеннях, що суперечить ст.159 КАС України. Відповідачем не було встановлено під час перевірки відсутності фактичної поставки товару позивачеві за спірними операціями, та не проведення ним розрахунків за отриманий товар, а також не надано таких доказів і в суді.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги відповідача з наведених в ній мотивів.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Харківської об'єднаної державної податкової інспекції у Харківській області відхилити, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2012 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун