Справа № 810/1261/15
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 квітня 2015 року 810/1261/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ФОП ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (надалі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача щодо нарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб та рішення, яким донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) про сплату єдиного внеску штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування прийняті відповідачем із порушенням норм чинного законодавства, а відтак є протиправними, у зв'язку з чим позивач просив суд скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу.

Ухвалами суду від 30.03.2015 було відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, незважаючи на належне повідомлення судом про час та дату такого засідання.

22.04.2015 судове засідання було відкладено судовом у зв'язку з клопотанням відповідача по справі про надання додаткового часу для забезпечення суду доказовою базою.

30.04.2015 сторони, повідомлені належним чином про розгляд справи, у судове засідання не з'явились. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження. Відповідач подав через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у справі "для написання грунтовних заперечень", інших обґрунтувань про причини зупинення відповідач не вказав. Будь-яких заяв, клопотань, пояснень, документів (чи їх копій), які б підтверджували законність прийнятих рішень чи спростовували доводи позовної заяви, відповідач суду не надав, і про причини неявки суд не повідомив. Виявивши повне ігнорування даної судової справи.

У зв'язку з заявленим відповідачем клопотанням про зупинення провадження, суд вважає за необхідне зазначити, що Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено такої підстави для зупинення провадження у справі, як надання учаснику справи додаткового часу для написання пояснень (заперечень) щодо заявленого позову. Строк розгляду справи, передбачений ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, - єдиний для всіх учасників справи для реалізації процесуальних прав, в тому числі і права на подання пояснень і доказів по справі. Надання переваги відповідачу щодо строку реалізації процесуальних прав є порушенням принципу рівності, передбаченому ст.10 Кодексу адміністративного судочинства України та порушенням (обходом) вже зазначеної ст.122 цього Кодексу. Тому клопотання відповідача суд відхиляє як протиправне та таке, яке направлене на порушення процесуального Закону.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, визнаючи матеріали справи достатніми для розгляду справи по суті, а також враховуючи те, що від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, - вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі відповідача та позивача та у порядку письмового провадження.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи та подані сторонами докази, суд встановив наступне.

У листопаді - грудні 2014 року податковим органом була проведена документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено Акт перевірки від 16.12.2014 № 2482/17-3/ (надалі - Акт перевірки).

Із Акта перевірки слідує, що відповідач встановив вчинення позивачем наступних порушень: ч. 6 ст. 128 Господарського Кодексу України, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 у періоді, що перевірявся облік доходів і витрат вівся неналежним чином; п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 156015.47 грн в т. ч,: за січень 2013р. в сумі 5076,94 грн.: за лютий 201Зр.в сумі 9107,1 грн.; за березень 2013р. в сумі 14080,87 грн.; за квітень 2013р. в сумі 12659,89 грн.; за травень 2013р. в сумі 9458,59 грн.; за червень 2013р. в сумі 8681,53 грн.; за липень 2013р. в сумі 11195,48 грн,; за серпень 2013р. в сумі 36273,71 грн., за вересень 2013р. в сумі 19727,64 грн.; за жовтень 2013р. в сумі 11236,18 грн.; за листопад 2013р. в сумі 9545,32 грн.; за грудень 2013р. в сумі 8972,22 грн.; порушено пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу за 2013 рік на суму 632107,0 грн., в наслідок чого підприємцем занижено ПДФО в сумі 105449,91 грн.; порушено пп.1.2 п,2 ст.6, п.2 частини 1 ст.7. п.11 ст.8, абз. «З» п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу за 2013 року в сумі 632107,0 грн. в наслідок чого підприємцем занижено єдиний соціальний внесок в сумі 219341,13 грн.

На підставі встановлених порушень та Акта перевірки від 16.12.2014, відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 23.12.2014 №, яким визначено податкове,зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 131 812,30 грн. (в тому числі за основним платежем - 105 449,91 грн. та штрафними санкціями - 26 362,48грн.); від 23.12.2014 №, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 195 019,34 грн. (в тому числі за основним платежем - 156 015,47 грн. та штрафними санкціями - 39 003,87грн.); вимогу про сплату боргу від 23.12.2014 №026231702 на суму 219 341,13 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій від 23.12.2014 № на суму 21 934,11 грн.

З матеріалів справи слідує наступне. У серпні 2008 року Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області проведено реєстрацію ОСОБА_1 та надано свідоцтво про право здійснення підприємницькою діяльністю, у зв'язку з чим, він перебуває на обліку у Вишгородській ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області за індивідуальним податковим номером № - є платником ПДВ. У період з 01.01.2013 по 31.12.2013 року позивачем було здійснено наступну господарську діяльність: надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; оптову торгівлю деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; вантажний автомобільний транспорт; надання в оренду автомобілів та легкових автотранспортних засобів.

Позивачем надано копії документів, які були надані і при перевірці податковому органу на підтвердження сумлінного та законного здійснення господарської діяльності, а саме копії наступних документів: платіжні доручення, податкові декларації, договори, податкових накладних, видаткових накладних, актів виконаних робіт. А також до суду надано копію Акту перевірки від 16.12.2014, ППР від 23.12.2014 року, рішення про застосування штрафних санкцій, та вимоги про сплату боргу від 23.12.2014 року. Перелічені документи досліджені судом та наявні в матеріалах даної адміністративної справи.

В обґрунтування неправомірності висновків відповідача, позивач зазначив наступне.

В Акті перевірки відповідачем необґрунтовано зазначено, що придбання основних засобів з ремонту та придбання запасних запчастин понесені витрати позивачем завищено на суму 632107 грн., оскільки позивачем зазначено в наданій декларації про доходи за 2013 рік суму витрат у розмірі 4589222 грн. Свої доводи, відповідач ніяким чином не підтверджує.

Разом з цим, при перевірці господарської діяльності, позивачем було надано всю первинну документацію згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України.

Також, відповідно до ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», витрати на утримання, експлуатацію та ремою повних засобів (в даному випадку це витрати на придбання запасних части) технічне обслуговування та ремонт автомобіля) в повній мірі відносяться до загальновиробничих або адміністративних витрат (в залежності від того, для чого використовується автомобіль). Ці витрати є складовою витрат, операційної діяльності, а отже позивачем правомірно було задекларовано витрати в декларації від 23.01.2014 №.

Таким чином, не погоджуючись з висновками податкового органу зазначених в Акті перевірки, та в результаті винесених ППР від 23.12.2014 №, №; вимоги від 23.12.2014 №; рішення від 23.12.2014 №, - звернувся до суду про визнання протиправним та скасування такових.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які складають предмет спору у даній справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

До суду не було надано письмових заперечень або посилань на обґрунтованість та правомірність висновків Акту перевірки, в результаті чого такі висновки носять формальний характер, доказів на підтвердження висновків про порушення норм законодавства відповідачем також не надано.

Відсутність належних доказів, які б вказували на порушення податкового законодавства, що має наслідком безумовне та чітко визначене застосування відповідних санкцій податкового законодавства, та за умов застосування презумпції правомірності рішень платника податку, передбаченого п.4.1.4. п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України, приводить суд до висновку про задоволення позову та скасування оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Щодо правового врегулювання відносин визначення платником податкового кредиту з податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

Згідно ч.6 ст.128 Господарського Кодексу України, суб'єкт підприємницької діяльності зобов'язаний вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства та своєчасно надавати органам доходів і зборів декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов'язкових платежів; сплачувати податки та інші обов'язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п.14.1.181 статті 181 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 198.1. статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема і з придбання товарів.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Відповідно до п.2 ст.3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, що ведеться підприємством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що містять відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення.

Власні кошти, які фізична особа - підприємець, що перебуває на загальній системі оподаткування, зараховує на розрахунковий розрахунок, не включаються до складу доходу (виручки у грошовій та натуральній формі) та не відображаються у Книзі обліку доходів та витрат.

За умов відсутності вказівки та доказів вчинення позивачем правопорушення у сфері саме податкових правовідносин, застосування санкцій податкового законодавства у вигляді донарахування податкових зобов'язань та штрафу є безпідставним та необґрунтованим.

У свою чергу, відповідачем суду не надано доказів того, що позивачем було допущено податкові порушення та норми законодавства на які податковий орган посилається у своїх запереченнях та висновках Акту перевірки.

Ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прийняті податкові повідомлення-рішення від 23.12.2014 №, яким визначено податкове,зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 131 812,30 грн., від 23.12.2014 №, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 195 019,34 грн., вимогу про сплату боргу від 23.12.2014 №026231702 на суму 219 341,13 грн., та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.12.2014 № на суму 21 934,11 грн. - є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення прийняті Вишгородською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області від 23.12.2014 №., від 23.12.2014 №., вимогу про сплату боргу від 23.12.2014 №026231702 та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.12.2014 №.

3.Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 490 (чотириста дев'яносто ) грн. 00 коп.

4.Копію постанови надіслати сторонам.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Терлецька О.О.