Справа № 10/53-1161(15а/347-4845)
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року Справа № 876/4650/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження м. Львові апеляційну скаргу Державного підприємства "Ягільницький кінний завод" на постанову Господарського суду Тернопiльської області від 29.01.2013 року у справі за позовом Державного підприємства "Ягільницький кінний завод" до Палашківської сільської ради третя особа: Закрите акціонерне товариство "Науково-виробниче підприємство "Райз-Агро" про скасування рішення,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2006 року Державне підприємство "Ягільницький кінний завод" звернулося до господарського суду з адміністративним позовом до Палашівської сільської ради про скасування рішення Палашівської сільської ради № 92 від 14.10.2001 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підприємство «Ягільницький кінний завод» з часу заснування постійно знаходилось у загальнодержавній власності. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 8-92 від 15.12.1992 року "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" (п. 2) Міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади, відповідно до покладених на них повноважень, готують разом з відповідними радами висновки та пропозиції Кабінету Міністрів України щодо розмежування державного майна між загальнодержавною та комунальною власністю; рішення щодо відчуження такого майна виносить Кабінет Міністрів України. Колишній директор Ягільницького кінзаводу ОСОБА_1, перевищивши надані йому повноваження, в 2001 році передав Палашківській сільській раді земельну ділянку загальною площею 196,2 га. ріллі, а сільська рада, всупереч нормам чинного законодавства, без оформлення належних документів, винесла спірне рішення, яким наведену земельну ділянку прийняла у комунальну власність та передала її до земель запасу. Крім того, вказана земельна ділянка на підставі рішення сільської ради була передана у тимчасове користування (оренду) філії ЗАТ "НВП" Райз-Агро", з яким укладено договори оренди терміном на 5 років.

Постановою Господарського суду Тернопiльської області від 29.01.2013 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішенням, Державне підприємство "Ягільницький кінний завод" подало апеляційну скаргу, вважаючи, що оскаржувана постанова прийнята всупереч чинному законодавству, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність права користування позивачем спірними земельними ділянками, оскільки відповідні докази даної обставини наявні у справі. Дозволу на передачу земель, якими користувався позивач, відповідачу відповідними органами не надавалося, рішення трудового колективу з цього питання було підроблене. Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності правонаступництва позивача права користування спірними земельними ділянками, які були закріплені за Ягільницьким кінним заводом ще з 1940 року, безпідставні і суперечать обставинам справи.

Оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає можливим здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з наступних підстав.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не доведено право на спірну земельну ділянку.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.10.2001 року вісімнадцята сесія третього скликання Палашівської сільської ради прийняла рішення № 92 "Про вилучення земель у Ягільницького кінного заводу та передачі їх до земель запасу сільської ради з наступною передачею в оренду закритому акціонерному товариству "Науково-виробниче підприємство "Райз-Агро", яким вилучила землі з користування Державного підприємства "Ягільницький кінний завод" в кількості 225,2 га та передала їх до земель запасу сільської ради, надавши землі в кількості 196,2 га ріллі в оренду ЗАТ "Науково-виробниче підприємство "Райз-Агро" терміном на п'ять років.

У відповідності до договору оренди земельної ділянки від 19.10.2001 року Палашівська сільська рада передала в оренду ЗАТ "Науково-виробниче підприємство "Райз-Агро" 196,2 га ріллі терміном на п'ять років.

Згідно статті 9 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 року до відання сільських рад народних депутатів у галузі земельних відносин на їх території належало, зокрема, вилучення земель відповідно до ст. 31 цього Кодексу, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди у порядку, встановленому статтями 17 та 19 Земельного Кодексу України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 цього ж Кодексу сільська рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права користування на земельну ділянку в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, цей суд дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.

Конституційний Суд України в п.5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у користування (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2014 року №21-493а14 та від 24.02.2015 року №21-34а15.

Стаття 15 ЦПК України визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, п.1 ч.1 якої вказує, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 цього ж Кодексу визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Ягільницький кінний завод" задовольнити частково.

Постанову Господарського суду Тернопiльської області від 29.01.2013 року у справі № 10/53-1161 (15а/347-4845) скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.П.Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

Г.Б. Хобор