Справа № 2а-6156/09/0670
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" квітня 2015 р. м. Київ К/9991/30414/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Камінського А.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

Дочірнього підприємства «Євроголд Індестріз ЛТД» Повного товариства «Євроголд сервіс Цумбюль та Ко.Торгове агентство» та Державної податкової інспекції у м.Житомирі

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2010 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2011

у справі №2а-6156/09/0670

за позовом Дочірнього підприємства «Євроголд Індестріз ЛТД» Повного товариства «Євроголд сервіс Цумбюль та Ко. Торгове агентство»

до Державної податкової інспекції у м.Житомирі

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від17.02.2010, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2011, позов задоволено частково. Скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у м.Житомирі №/0 від 13.08.2009, рішення №/0 від 13.08.2009 про застосування штрафних (фінансових) санкцій; податкове повідомлення-рішення №/0 від 13.08.2009 в частині визначення зобов??язання з податку на прибуток в розмірі 2181478,25 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 2020952,50 грн.; податкове повідомлення-рішення №/0 від 13.08.2009 в частині визначення податку з доходів фізичних осіб в розмірі 1171,34 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 2342,68 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині в якій відмовлено в позові та прийняття в цій частині нового рішення про задоволення вимог та за касаційною скаргою відповідача, в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанцій та прийняття нового рішення про відмову в позові в повному обсязі, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведена планова виїзна перевірка з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2007 по 31.03.2009, за результатами якої складено акт №4715/23-1/32265502/0110 від 03.08.2009.

Під час проведення перевірки встановлено порушення:

1) п.5.1, п.п.5.2.1, 5.2.5 п. 5.2, п.п. 5.3.3, 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, п.п.8.2.2 п. 8.2, п.п.8.3.1, 8.3.2 п. 8.3, п.п.8.4.4 п.8.4, п.п.8.6.1 п. 8.6 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 2231560 грн., у тому числі за: - 2007 рік в сумі 20765 грн., - І квартал 2008 року в сумі 262809 грн., - І півріччя 2008 року в сумі 1194227 грн., - 9 місяців 2008 року в сумі 1951468 грн., - 2008 рік в сумі 2166973 грн.

2) п.п.7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого встановлено завищення підприємством бюджетного відшкодування всього у сумі 626356 грн., у тому числі за: - серпень 2008 року на 126313 грн., - вересень 2008 року на 85224 грн., - жовтень 2008 року на 95072 грн., - листопад 2008 року на 171024 грн., - грудень 2008 року на 69006 грн., - січень 2009 року на 70233 грн., - лютий 2009 року на 2826 грн., - березень 2009 року на 6658 грн. Завищення підприємством від?ємного значення, що переноситься на наступні податкові періоди, по рядку 26 Декларації, в сумі 1034771 грн. за березень 2009 року. Завищення підприємством від?ємного значення по рядку 21 Декларації в сумі 4702 грн. за березень 2009 року.

3) п.п.3.1.3 п. 3.1 ст. 3, п.п.4.2.1 п. 4.2 ст. 4, п.п. 6.3.2 п. 6.3 ст. 6, п. 7.1 ст. 7, п.п.8.1.1 п.8.1 ст. 8, п.п.9.10.1 п. 9.10 ст. 10, п.п.20.3.2 п. 20.3 ст. 20, п.22.3 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», сума донарахованого податку склала 1474,54 грн. в тому числі по періодах: - ІV квартал 2007 року - 284,97 грн., - ІІ квартал 2008 року - 1020,37 грн., -ІІІ квартал 2008 року - 169,20 грн.

4) п.п. 2.11, 3.1, 3.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, підприємством проведено готівкові розрахунки без подання одержувачем коштів встановленого належним чином платіжного документа (касового чека, квитанції банку, тощо), який би підтверджував сплату готівкових коштів на загальну суму 2021,35 грн.

На підставі акта перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення: №/0 від 13.08.2009 про визначення податку на прибуток в сумі 4329289 грн., а саме: основний платіж - 2231560 грн., штрафні (фінансові) санкції - 2097729 грн.; №/0 від 13.08.2009 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 626356 грн.; №/0 про визначення податку з доходів фізичних осіб в сумі 4423,62 грн., а саме: основний платіж - 1474,54 грн., штрафні (фінансові) санкції - 2949,08 грн.; рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 13.08.2009 про застосування штрафу в розмірі 2021,35 грн.

Щодо висновків податкового органу про порушення позивачем вимог пп.5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» внаслідок віднесення до складу валових витрат вартості отриманих послуг від транспортних організацій за надані транспортні послуги, в розмірі 845771 грн., суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що наведені порушення не знайшли свого підтвердження. Факт отримання транспортних послуг позивачем підтверджено актами виконаних робіт, оплата проведена в повному розмірі, які є розрахунковими документами, та підтверджують валові витрати. Відповідно нарахування податку на прибуток в розмірі 211442,75 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 158984,75 грн. визнано судами попередніх інстанцій безпідставним.

При цьому, судами попередніх інстанцій не враховано, що для підтвердження факту надання транспортних послуг необхідна наявність товарно-транспортної накладної, що передбачено Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи, затвердженої наказом Мінстату України та Мінтрансу України від 07.08.1996 № 228/253, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28.08.1996 за № 483/1508.

Зазначений наказ було скасовано згідно наказу зазначених відомств від 03.11.2006 №507/1059 (до його скасування наказ цей відповідно до висновків Мін'юсту України від 15.05.2006 № 10/68 було виключено з Державного реєстру нормативно-правових актів).

Однак, згадані зміни жодним чином не вплинули на статус ТТН як документа на вантаж та первинного документа, що є обов'язковим для застосування, оскільки скасування стосується лише обов'язковості застосування ТТН як бланків суворої звітності (тобто бланк ТТН не є обов'язково бланком суворої звітності, він може бути надрукований безпосередньо на підприємстві (у підприємця) з дотриманням установленої форми, а може бути придбаний як бланк суворої звітності).

Закон України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон) та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила), затверджені наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.98 за № 128/2568, визначають ТТН обов'язковим документом, що повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 11.1 Правил ТТН та дорожні листи є основними документами на перевезення вантажів, ТТН - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (пункт 1 Правил).

Щодо висновків відповідача про порушення позивачем вимог пп.5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п.5 ст. 203, ст.ст.662, 655 та 656 ЦК України, при формуванні валових витрат за операціями з придбання у ТОВ «Українська лісометалургійна група» сталі листової, що в свою чергу виключає можливість формування позивачем за даними операціями і податкового кредиту, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що зазначені висновки не знайшли свого підтвердження.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №06/12 від 06.12.2007, укладеного між позивачем та ТОВ «Українська лісометалургійна група», останнє зобов?язалося передати у власність покупця металопрокат відповідно до специфікацій, а покупець зобов?язався прийняти та оплатити його. Датою поставки товару відповідно до п.3.1 договору вважається дата прибуття вагону на станцію Житомир.

На виконання умов договору, продавцем ТОВ «Українська лісометалургійна група» поставлялась позивачу, як покупцю сталь листова та надавались товаро-супровідні документи, зокрема залізничні накладні, платіжні доручення на оплату товару.

Металопрокат, а саме сталь листова використана позивачем у виробництві продукції, про що свідчать дані бухгалтерського обліку, виробничі звіти матеріально-відповідальних осіб про витрачання сировини та оприбуткування готової продукції.

Факт отримання позивачем сталі листової та використання її у виробництві не оспорюється і податковим органом. Відповідачем оспорюється отримання зазначеного товару від ТОВ «Українська лісометалургійна група», за доводами відповідача товар надійшов від Маріупольського заводу ім. Ілліча.

Підставою для цього стали висновки відповідача про нікчемність угоди між ТОВ «Українська лісометалургійна група» та ПП «Азалія» щодо поставки металопрокату.

За висновками судів попередніх інстанцій не подання податковим органом позовів до позивача, ТОВ «Українська лісометалургійна група», ПП «Азалія» та інших контрагентів по ланцюгу до виробника про стягнення коштів, отриманих за нікчемною угодою, виключає можливість висновку щодо нікчемності правочину укладеного між ДП «Євроголд Індестріз ЛТД» та ТОВ «Українська лісометалургійна група».

Однак, наявність належним чином оформлених податкових накладних та інших первинних документів, не є безумовною підставою для віднесення сум, визначених ними, до складу витрат та податкового кредиту за умови доведення податковим органом того, що відомості, які містяться в таких документах, не відповідають дійсності.

Таким чином, у судовому процесі підлягали встановленню обставини, на які посилався відповідач в обґрунтування доводів про правомірність зменшення в податковому обліку позивача сум витрат та податкового кредиту, зокрема, у зв'язку з тим, що позивачем здійснено «видимість» придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Українська лісометалургійна група», а фактично такі товари контрагентом позивача не поставлялись, та полягали лише у їх документальному оформленні з метою ухилення від сплати податків.

У разі підтвердження доводів податкового органу про нездійснення господарських операцій, зменшення об?єкту оподаткування та визначення податкового кредиту було би безпідставним, незважаючи на наявність у платника податку (позивача у справі) податкової накладної та інших первинних документів, що за формою відповідають вимогам чинного законодавства, а також доказів сплати продавцю вартості товару з податком на додану вартість.

З огляду на викладене, судам попередніх інстанцій необхідно було встановити ведення ТОВ «Українська лісометалургійна група» реальної економічної діяльності, у тому числі, наявності у нього трудових ресурсів та засобів виробництва, які б забезпечували можливість виконання умов договору, укладеного з позивачем.

У разі якщо сторони не надали доказів, які підтверджують або спростовують правомірність віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та збільшення сум витрат або надані докази були недостатніми, суд, керуючись частинами 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний із власної ініціативи витребувати докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

Не встановлення зазначених обставин, виключає можливість для висновку про правомірність формування позивачем за вищезазначеними операціями податкового кредиту та здійсненого ним розрахунку бюджетного відшкодування.

Суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність з боку позивача порушень пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» при віднесенні до складу валових витрат податку на додану вартість при придбанні легкового автомобіля.

Законом України від 25.03.2005 № 2505-IV пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» викладено у новій редакції, абзацом другим якої передбачено, що не включається до складу податкового кредиту та відноситься до складу валових витрат сума податку, сплачена платником податку при придбанні легкового автомобіля (крім таксомоторів), що включається до складу основних фондів.

Поряд з цим, Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» не містить норми щодо формування валових витрат з податку на додану вартість при придбанні легкового автомобіля (крім таксомоторів), що включається до складу основних фондів.

Таким чином, якщо норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не передбачають прямого включення до складу валових витрат сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні легкового автомобіля, то норма Закону України «Про податок на додану вартість» (пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7) прямо передбачає таке право платника податку.

Колізію між наведеними приписами двох законів із питань оподаткування слід вирішувати з урахуванням такого.

У разі, якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

У даному випадку норма пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» регулює правові наслідки придбання саме легкових автомобілів (крім таксомоторів), тобто регулює вузьке коло суспільних відносин (операції з придбання саме легкових автомобілів, а не всіх основних фондів), а відтак, є спеціальною.

До того ж, положення даної норми Закону (пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7) прийняті пізніше ніж положення загальної норми - пп. 5.3.3 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», яка забороняє включення до складу валових витрат сплачений податок на додану вартість, включений до ціни товарів (робіт, послуг), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання. А за правилом дії законів в часі положення закону застосовуються за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

З огляду на викладене, а також враховуючи правило пп. 4.4.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з висновком судів попередніх інстанцій про правомірність віднесення позивачем витрат з придбання легкових автомобілів з урахуванням витрат з податку на додану вартість, понесених у зв'язку з таким придбанням, до складу валових витрат, без включення таких сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Щодо порушення позивачем вимог п. 5.1 ст. 5, п.п.11.2.1 п. 11.2.3 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» внаслідок відображення у складі валових витрат по рядку 04.1 декларації приросту (убутку) авансових платежів постачальникам, що призвело до завищення валових витрат в сумі 166514 грн., то суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що зазначене порушення знайшло своє підтвердження.

Вказане порушення було встановлено контролюючим органом при співставленні дебетового сальдо на початок (кінець) відповідного звітного періоду по бухгалтерських рахунках 631 та 6852 в розрізі контрагентів з даними податкового обліку позивача. Зокрема було враховано дебетове сальдо по рахунках обліку розрахунків з постачальниками станом на 01.10.2007 в розмірі 193375 грн.

Платником податку для розрахунку було враховано не фактичні залишки сплачених авансів, а їх різниця, що й вплинуло на завищення валових витрат у періоді, що перевірявся, зазначене порушення було визнано головним бухгалтером позивача, що стало підставою для висновку суду про правомірність податкового повідомлення-рішення про визначення з зазначеного порушення податку на прибуток та штрафних (фінансових) санкцій.

Однак, судова колегія вважає, що для правильного вирішення спору в цій частині, підлягають перевірці доводи позивача, що до 01.10.2007 ним валові витрати за першою подією не формувались, тому врахування відповідачем сальдо на початок періоду, що перевірявся, призвело до безпідставного заниження валових витрат на 166514 грн.

А також дотримання вимог пп.11.2.3 п.11.2 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» при визначенні валових витрат платника податку.

Щодо висновків податкового органу про порушення підприємством пп.8.3.1, 8.3.2 п.8.3 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» при визначенні балансової вартості основних фондів групи І, то суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вони є обґрунтованими. позивачем було визначено та декларовано сальдо до І групі ОЗ станом на 01.10.2007 без врахування результатів попередньої перевірки , якою зменшено амортизацію по їдальні на 43036 грн. Крім того, у Ш кварталі 2008 року позивачем здійснено поліпшення невиробничих приміщень (їдальні) в розмірі 17693 грн. та враховано у визначенні сальдо станом на 01.10.2008 для нарахування амортизації за ІV квартал 2008 року. Таким чином, позивачем завищено сальдо по групі І (1,25%) станом на 01.10.2008 в сумі 17693 грн., оскільки доказів використання у періоді, що перевірявся, їдальні у господарській діяльності позивачем не надано. Патент на здійснення торгівельної діяльності у сфері громадського харчування отримано позивачем лише 01.04.2009.

Позивач, заперечуючи такі висновки, посилається на використання їдальні в господарській діяльності, що підтверджує витягом з рішення Житомирської міської Ради від 24.02.2005 №127 про надання дозволу на розроблення проекту реконструкції орендованих приміщень під цехи по виробництву побутових товарів та їдальні, актом державної приймальної комісії від 16.01.2008 про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приміщень під цехи по виробництву побутових товарів та їдальні, дозволом Виконавчого комітету житомирської міської Ради від 05.09.2008 №2713 на розміщення об?єкту їдальня з правом здійснення діяльності з організації громадського харчування.

Відповідно до пп. 8.1.4 п. 8.1 ст. 8 Закону України від 22.05.1997 № 283/97-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» витрати на придбання, ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих фондів не підлягають амортизації та провадяться за рахунок відповідних джерел фінансування. Під терміном «невиробничі фонди» слід розуміти капітальні активи, які не використовуються в господарській діяльності платника податку. До таких невиробничих фондів належать:

капітальні активи (або їх структурні компоненти), які підпадають під визначення групи 1 основних фондів згідно із пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8, включаючи орендовані;

капітальні активи, які підпадають під визначення груп 2 і 3 основних фондів згідно із пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8, які є невід'ємною частиною, розміщені або використовуються для забезпечення діяльності невиробничих фондів, що підпадають під визначення групи 1 основних фондів або вилучені з місця ведення господарської діяльності платника податку та передані у безоплатне користування особам, які не є платниками цього податку.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 19.08.1997 № 507 затверджено класифікацію основних фондів.

Таким чином, для вирішення питання щодо віднесення окремого виду капітальних активів до основних фондів виробничого або невиробничого призначення слід керуватися пп. 8.1.4 п. 8.1 та пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та вищезазначеним наказом Держкомстандарту.

При виведенні з експлуатації окремого об'єкта основних фондів групи 1 або передачі його до складу невиробничих фондів за рішенням платника податку балансова вартість такого об'єкта для цілей амортизації прирівнюється до нуля. При цьому амортизаційні відрахування не нараховуються (пп. 8.4.5 п. 8.4 ст. 8 Закону N 334/94-ВР).

Відповідно до пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР витрати на придбання, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів, які підлягають амортизації, не включаються до складу валових витрат.

Понесені платником податку виробничі витрати, пов'язані з виготовленням та введенням в експлуатацію основних фондів, згідно з пп. 8.4.2 п. 8.4 ст. 8 Закону № 334/94-ВР збільшують балансову вартість відповідної групи основних фондів.

Водночас відповідно до абзацу першого пп. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 цього Закону платник податку має право протягом звітного періоду віднести до валових витрат будь-які витрати, пов'язані з поліпшенням основних фондів, що підлягають амортизації, у тому числі витрати на поліпшення орендованих основних фондів, у сумі, що не перевищує 10 % сукупної балансової вартості всіх груп основних фондів станом на початок такого звітного періоду.

З огляду на викладене, правильність здійсненого відповідачем донарахування зобов?язань з податку на прибуток за даною операцією підлягає перевірці.

Відповідно до пп.8.4.4 п.8.4 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у разі виведення з експлуатації основних фондів груп 2, 3 і 4 у зв'язку з їх продажем балансова вартість групи зменшується на суму вартості продажу таких основних фондів (вартості продукції, робіт, послуг, отриманих платником податку в межах бартерних (товарообмінних) операцій). Якщо сума вартості основних фондів дорівнює або перевищує балансову вартість відповідної групи, її балансова вартість прирівнюється до нуля, а сума перевищення включається до валового доходу платника податку відповідного періоду.

За висновками відповідача, які підтримані судами попередніх інстанцій, позивачем завищено балансову вартість основних фондів групи П станом на 01.10.2008 в сумі 7544 грн., з огляду на те, що у Ш кварталі 2008 року ним здійснено реалізацію автомобіля Крайслер на суму 82544 грн. (без ПДВ згідно звіту юридичною фірми «Юрекс» про проведену оцінку автомобіля), у той час як балансова вартість групи зменшена лише на 75000 грн.

При цьому доводи позивача що фактично зазначений автомобіль реалізовано за ціною 75000,00 грн. (без ПДВ) судами не спростовано, не з?ясовувалось і питання перевищення суми продажу над балансовою вартістю відповідної групи.

Відповідно до п.3.1 ст.3 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» об'єктом оподаткування є прибуток, який визначаться шляхом зменшення шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону, суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Норми амортизації встановлюються у відсотках до балансової вартості кожної з груп основних фондів на початок звітного (податкового) періоду в розмірі передбаченому пп.8.6.1 п.8.6 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Законом України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27.11.2003 №1344 і Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 01.07.2004 № 1957 установлено порядок нарахування податкової амортизації витрат на придбання та виготовлення основних фондів залежно від року, в якому такі витрати понесено.

Зокрема, пунктом 1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 01.07.2004 № 1957, визначено, що норми амортизаційних відрахувань, зазначені у статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» для основних фондів груп 1, 2 і 3, застосовуються щодо витрат, понесених (нарахованих) платником податку після 01.01.2004 у зв'язку з придбанням або спорудженням нових основних фондів груп 1, 2 і 3, а також витрат на поліпшення таких нових основних фондів.

Таким чином, платник податку на прибуток після 01.01.2004 для нарахування амортизації веде окремий податковий облік основних фондів, витрати на придбання яких здійснено до 01.01.2004 та після 01.01.2004, іншого поділу з метою нарахування амортизації після 01.01.2004 чинне законодавство не передбачає.

З огляду на викладене, для з?ясування правильності визначення норм амортизації на проведені поліпшення орендованих основних фондів групи І, підлягав встановленню час укладення позивачем договорів оренди основних засобів з ТОВ «Жерок Альфа» та ЖЗХВ, а не час їх спорудження.

Заслуговують на увагу і доводи позивача про невідповідність прийнятих у справі рішень щодо розміру застосованих штрафних санкцій внаслідок донарахування зобов?язання з податку на прибуток максимальному розміру штрафних санкцій, визначених пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов?язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Відповідно до частин другої та третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо сторони не надали доказів, які підтверджують або спростовують правомірність віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту або надані докази були недостатніми, суд, керуючись частинами 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний із власної ініціативи витребувати докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

У даному випадку, судова колегія, констатуючи помилкове нарахування податку на прибуток та податку на додану вартість через порушення вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» стосовно формування валових витрат як платником податку, так і податковим органом, не може визнати недійсним рішення податкового органу в якійсь сумі без розмежування бази оподаткування за кожним виявленим правопорушенням.

Щодо інших порушень податкового законодавства, на які відсутні посилання в касаційних скаргах, то судова колегія вважає, що з метою повного та всебічного з?ясування обставин справи, судові рішення в цій частині також підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Дочірнього підприємства «Євроголд Індестріз ЛТД» Повного товариства «Євроголд сервіс Цумбюль та Ко.Торгове агентство» та Державної податкової інспекції у м.Житомирі задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2010 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2011 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун