Справа № 489/1577/15-а
Суддя: Коваленко І. В.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №489/1577/15-а
номер провадження 6-а/489/47/15
Постанова

Іменем України

29 квітня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі - УПФ) про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання вчинити певні дії та надати звіт про виконання рішення

встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність УПФ щодо невиконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2010 в частині ненарахування та невиплати пенсії за лютий 2015 року, а також зобовязати УПФ нарахувати та виплатити пенсію за лютий 2015 року і надати до суду звіт про виконання рішення суду.

У заяві вказав, що постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2010 визнано протиправною бездіяльність УПФ в частині невиконання з 01.06.2010 вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобовязано УПФ провести йому перерахунок пенсії по інвалідності з 01.06.2010 виходячи з розміру 8 мінімальних пенсій за віком, встановленої пунктом 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачувати з урахуванням фактично сплачених сум пенсій.

Ухвалою суду від 26.07.2011 розяснено, що кінцевим терміном нарахування та виплати пенсії є припинення виплати пенсії чи припинення дії статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Між тим, незважаючи на вимоги наведеного Закону та постанову суду в лютому 2015 року відповідач не нарахував і не виплатив пенсію в повному обсязі, що стало наслідком звернення позивача до суду в порядку статті 267 КАС України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в задоволенні заяви просила відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази вважає заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина перша статті 2 КАС України).

Положеннями статті 255 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною девятою статті 267 КАС України передбачено, що особа - позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених субєктом владних повноважень відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою. За правилами частини десятої цієї статті за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень відповідача суд залишає заяву без задоволення. У разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, передбачених частиною другою статті 162 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок ліквідації Чорнобильської катастрофи, перебуває на обліку в УПФ та з 01.06.2010 отримує пенсію як інвалід ІІ групи внаслідок виконання обовязків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 05.07.2010 визнано протиправною бездіяльність УПФ в частині невиконання з 01.06.2010 приписів статтей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобовязано УПФ провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії по інвалідності з 01.06.2010 виходячи з розміру 8 мінімальних пенсій за віком, встановленої пункту 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачувати з урахуванням фактично сплачених сум пенсії.

Ухвалою суду від 26.07.2011 вказане рішення розяснено та зазначено, що кінцевим терміном нарахування та виплати пенсії є припинення виплати пенсії чи припинення дії статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно довідки УПФ від 02.03.2015 розмір пенсійної виплати ОСОБА_1 за лютий 2015 року становить 2419,95 грн., що на думку останнього не відповідає розміру визначеному Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та судовим рішенням.

Отже, спірні правовідносини стосуються невиконання відповідачем судового рішення, що порушує право позивача на соціальний захист та регулюються, зокрема, нормами Конституції України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та іншими законодавчими актами.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Положеннями статті 49 вказаного Закону передбачено пенсії особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

У відповідності до статті 50 цього Закону (у редакції на момент прийняття судом першої інстанції постанови від 05.07.2010) особам, віднесеним до першої категорії, які є інвалідами ІІ групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції на момент прийняття судом першої інстанції постанови від 05.07.2010) в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів третьої групи, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

Таким чином, після поновлення в липні 2010 року в судовому порядку прав позивача на належний рівень соціального забезпечення його пенсійна виплата повинна становити на рівні 8 мінімальних пенсій за віком.

Із матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що після прийняття набрання законної сили постановою суду від 05.07.2010 розмір його пенсії УПФ привело у відповідність до вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та здійснювало її виплату без будь-яких обмежень. Проте, з 2011 року і по кінець 2014 року виплата пенсії у повному розмірі здійснювалася УПФ лише на підставі окремих судових рішень, ухвалених по заборгованості за конкретний календарний місяць.

Наведені обставини підтверджуються судовими рішеннями, доданими до заяви.

Представник відповідача заперечуючи проти вимог позивача вказувала на те, що за лютий 2015 року ОСОБА_1 пенсія виплачена в повному розмірі, який становить 2419,95 грн. Нарахування і виплата такого розміру пенсії відповідає положенням статтей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які з 01.01.2015 зазнали змін відповідно до Закону України від 28.12.2014 № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Між тим, з такими доводами представника УПФ суд не погоджується.

Дійсно, Законом України від 28.12.2014 № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» внесені зміни до ряду законів, зокрема, і Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Після змін, які вступили в силу з 01.01.2015, положеннями частини першої статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

За положеннями статті 54 вказаного Закону (із змінами) пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986 - 1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Таким чином, передбачені Законом України від 28.12.2014 № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» зміни до статтей 50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачають встановлення пенсії, порушене право на належний рівень якої позивача відновлено в судовому порядку, у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Між тим, пунктом 7 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» регламентовано, що у разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, відповідно до цього Закону, її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначалося, порушене право позивача на належний рівень соціального забезпечення відновлене постановою суду від 05.07.2010, виконання якої є обовязковим для УПФ на підставі стаття 124 Конституції України. Отже, після набрання законної сили постановою суду розмір пенсії ОСОБА_1 відновлений до рівня 8 мінімальних пенсій за віком.

За таких обставин, враховуючи наведені положення Основного Закону та пункту 7 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» перерахунок пенсії позивачу в сторону зменшення та встановлення її розміру на рівні, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 «Про підвищення соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є неправомірним, так як призводить до зменшення розміру пенсії позивача, виплата якої проводилася відповідно до постанови суду від 05.07.2010.

З огляду на встановлені обставини та приймаючи не доведення представником відповідача правомірності зменшення ОСОБА_1 розміру пенсійної виплати (стаття 71 КАС України), вимоги позивача в частині визнання неправомірною бездіяльності УПФ з ненарахування і виплати пенсії за лютий 2015 року у повному розмірі та покладення на УПФ обовязку із такого нарахування і виплати пенсії підлягають задоволенню.

Інші доводи представника відповідача, з огляду на наведені норми матеріального і процесуального права, є безпідставними та не впливають на висновок суду, а тому суд не вбачає необхідності в наданні їм оцінки.

Згідно з частинами першою та другою статті 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобовязати субєкта владних повноважень, проти якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту або у разі його ненадходження у встановлений строк суд може своєю ухвалою встановити новий строк подання звіту та накласти на винну посадову особу, відповідальну за виконання постанови штраф.

Враховуючи наведену процесуальну норму, вимоги в частині зобовязання УПФ подати звіт про виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2010 по справі № 2-3965/2010 за лютий 2015 року, не підлягають задоволенню, оскільки інститут подання звіту застосовується у разі постановлення первинного судового рішення за наслідками розгляду позову, а не похідної від нього заяви.

Керуючись статями 160 - 163, 267 КАС України, суд -

постановив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва щодо невиконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2010 в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за лютий 2015 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за лютий 2015 року відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2010.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст постанови

підписано 05.05.2015.