Справа № 826/14656/14
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" квітня 2015 р. м. Київ К/800/6887/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Калашнікової О.В.
Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року у справі № 826/14656/14 за позовом ОСОБА_4 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві, третя особа - ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та скасування рішення,-

в с т а н о в и л а:

В вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві про визнання протиправними дії Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві по реєстрації права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 та скасування рішення (індексний № 7090876 від 23.10.2013 року) Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію права власності на квартиру за вказаною адресою за ОСОБА_5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Позовні вимоги мотивовано тим, що дії та рішення державного реєстратора прав на нерухоме манно є протиправним, мають бути скасовані, оскільки вони порушують вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав ш нерухоме майно та їх обтяжень», чим порушено законні права та інтереси позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року позов задоволено: визнано протиправними дії Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві по реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартируАДРЕСА_1 та скасовано рішення (індексний № 7090876 від 23.10.2013) Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію права власності на квартиру за вказаною адресою за ОСОБА_5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 05 липня 2013 року ОСОБА_7, який проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 склав заповіт, згідно якого все належне йому майно (рухоме та нерухоме, грошові кошти, банківські вклади, майнові права, тощо), де б воно не знаходилось, заповідав ОСОБА_4 Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є. та зареєстрований в реєстрі за №2393, разом із рішенням Подільського районного суду м.Києва від 12 червня 2013 року з відміткою, що рішення вступило в законну силу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті, ОСОБА_4 подано заяву за реєстровим № 656, згідно якої позивач приймала належну спадщину після смерті ОСОБА_7 та просила повідомити про номер спадкової справи, заведеної на підставі цієї заяви.

Однак, в кінці жовтня 2013 року позивачу стало відомо, що право власності на спірну квартиру зареєстровано на ОСОБА_9 по договору довічного утримання від 19 липня 2003 року, права та обов'язки якого у 2007 році були передані іншому набувачеві, відповідно до договору від 22 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_10, посвідчений державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, про що зроблено реєстраційний запис № 1-366.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки дії відповідача по реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 та рішення Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію права власності на квартиру за вказаною адресою за ОСОБА_5 протирічать вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав ш нерухоме майно та їх обтяжень» та положенням постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав яг нерухоме майно» від 17.10.2013 № 868 (далі - Порядок № 868), вони є протиправними і рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру підлягає скасуванню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки державний реєстратор при проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів ОСОБА_5 вимогам Закону України Про державну реєстрацію речових прав ш нерухоме майно та їх обтяжень», а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, його дії є правомірними, а відповідне рішення про державну реєстрацію права власності є законним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 182 Цивільного Кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Обов'язковість процедури реєстрації речових прав встановлена ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Виходячи з положень ст. 9 вказаного Закону державний реєстратор в процедурі розгляду заяви про реєстрацію речових прав на нерухоме майно повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2)встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язаний надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені п. 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, (далі - Порядок № 868).

Тобто, за вимогами Закону та Порядку № 868, підставою для проведення державної реєстрації перш за все є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п 37 Порядку № 868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є:

- укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат;

- свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;

- свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;

- видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону;

- свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 р. органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією;

- рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

- державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею;

- рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

- ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

- заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

- закон, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

- рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації;

- рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

- інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Відповідно по п.1 ст.16 Закону, заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

19 липня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_7 передає у власність, а ОСОБА_5 приймає квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Як вбачається з ухвали Подільського районного суду м.Києва від 28 лютого 2007 року по справі за позовом прокуратури Подільського району м Києва в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання від 19 липня 2003 року, затверджено мирову угоду між сторонами, згідно якої якої ОСОБА_5 зобов'язується сплатити ОСОБА_7 4000 доларів США до 20 березня 2007 року включно та зобов'язується не претендувати на проживання за адресою: АДРЕСА_1. Після підписання даної мирової угоди сторони взаємних претензій один до одного не матимуть.

22 лютого 2007 року між ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_10 укладено договір, яким передбачено, що у зв'язку з неможливістю подальшого виконання ОСОБА_5 умов договорові довічного утримання від 19 липня 2003 року, передбачені цим договором, обов'язки передані ОСОБА_10

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року в задоволені позову про розірвання договору довічного утримання віл 19 липня 2003 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, відмовлено. Позов в частині розірвання договору від 22 лютого 2007 року задоволено та розірвано договір 22 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_10

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві ОСОБА_5 надані наступні документи:

- заява про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна;

- копію паспорта;

- копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера;

- копію договору довічного утримання від 19 липня 2003 року.

Крім того, слід зазначити, що договір довічного утримання від 19 липня 2003 року (у зв'язку з укладенням договору від 22 лютого 2007 року) містив напис нотаріуса про внесення змін щодо набувача.

Слід звернути увагу на те, що ОСОБА_5 до вказаної заяви не було надано ані ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди від 28 лютого 2007 року, ані договору від 22 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ані засвідченого рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року по справі №22359/11.

Приписами п.4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.15 Порядку № 868 передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Отже, приймаючи рішення щодо реєстрації права власності на спірну квартири, відповідач з урахуванням змін до договору довічного утримання від 19 липня 2003 року та не з'ясував, на підставі якого документу ОСОБА_5 набуває права власності на спірну квартиру.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний реєстратор провів державну реєстрацію на підставі договору довічного утримання, який містив напис, що до нього внесено зміни в частині набувача з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, відповідно до п. 39 Порядку №868 для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке набувається у зв'язку з настанням або ненастанням певної події, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає документ, що підтверджує факт настання або ненастання такої події.

В даному випадку, певна подія, що підтверджує виникнення права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, є смерть ОСОБА_7, а документ, який би підтверджував зазначену подію - свідоцтво про смерть. Однак, матеріали реєстраційної справи № 00 зазначеного документу не містять.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний реєстратор зареєстрував права власності на квартиру без належних правовстановлюючих документів.

При цьому слід зазначити, що державний реєстратор при державній реєстрації спірного майна не перевірив факт можливого переходу прав на нерухоме майно іншій особі, наявність або відсутність підтверджуючих документів та чи втратила ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Також, матеріали справи містять відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, відповідно до якого на спірну квартиру( накладений арешт, як вид обтяження нерухомого майна.

Згідно з ч.2 ст.19 зазначеного Закону державна реєстрація обтяжень, здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пунктів 16, 23 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011 року, за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з положенням п.67 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, є:

- рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили;

- рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно;

- визначений законодавством документ, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна;

- рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду;

- договір, укладений у порядку, встановленому законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дублікат;

- закон, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном;

- інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Як вбачається з вимоги ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Таким чином, державний реєстратор не виконав вимоги зазначеного вище Закону та не перевірив відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства, зокрема, наявність арешту як виду обтяження нерухомого майна, який накладений на спірну квартиру.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки оскаржуване рішення державного реєстратора (суб'єкта владних повноважень) щодо державної реєстрації спірної квартири прийнято необґрунтовано та з порушенням вимог чинного законодавства, відповідачем не доведено наявність правових підстав для прийняття відповідного рішення, воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення апеляційного суду слід скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, яке скасоване помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року скасувати.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: (підписи)