Справа № 2а/1770/1859/2012
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2012-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Щербаков В.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"27" листопада 2012 р. Справа № 2а/1770/1859/2012

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

ОСОБА_2,

при секретарі Хаюк Т.В. ,

за участю сторін:

представників

позивача - не з'явилися,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 закладу "ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни" ОСОБА_5 обласної ради на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "15" серпня 2012 р. у справі за позовом ОСОБА_4 закладу "ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни" ОСОБА_5 обласної ради до Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання протиправним та скасування рішення ,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2012 року ОСОБА_4 заклад ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни звернувся з позовом до виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, в якому з врахуванням змін позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 20 від 31.01.2012 р. в частині повернення допомоги по вагітності та пологах в сумі 4105,09 грн. та застосування штрафу за порушення використання коштів фонду в сумі 2052,55 грн. В обґрунтування позову зазначав, що згідно з статтею 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Статтею 184 КЗпП України заборонено звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років. Отже, допомога ОСОБА_6 по вагітності та пологах, призначена та виплачена їй як застрахованій особі в межах чинного законодавства.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 15.08.2012 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняту нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання представник позивача не з'явився. Надіслав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що працівниками виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проведено планову перевірку правильності нарахування, своєчасності сплати страхових внесків та повернення страхових коштів, використання страхових коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в ОСОБА_4 закладі "ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни" ОСОБА_5 обласної ради за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р., за результатами якої складено акт № 0063 від 27.01.2012 р. (далі - акт).

Перевіркою встановлено неправомірне використання коштів Фонду соціального страхування, в тому числі на виплату допомоги по вагітності та пологах ОСОБА_6 Неправомірність використання коштів Фонду по допомозі по вагітності та пологах ОСОБА_6 ґрунтується на порушенні позивачем ч.1 ст.4, пункту 3 частини 2 ст. 27 Закону № 2240, тобто призначення та виплата матеріального забезпечення застрахованій особі не в період роботи.

На підставі акту посадовими особами відповідача відповідно до ст. 30 Закону № 2240 прийнято Рішення про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності від 31.01.2012 № 20 на загальну суму 6201,49 грн., з яких 3979,08 грн. сума неправомірних витрат по допомозі по вагітності та пологах ОСОБА_6 та 1989,54 грн. сума фінансової санкції за допущене порушення.

Не погодившись з Рішенням № 20 від 31.01.2012 р., позивач 16.02.2012 року звернувся до виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з заявою про перегляд рішення № 20 від 30 січня 2012 року. За результатами розгляду даної заяви відповідач рішенням про результати розгляду скарги №05/421 від 06.03.2012 року залишив без змін Рішення № 20 від 31.01.2012 р.

Відповідачем при проведенні перевірки на підставі пояснень інспектора з кадрів було встановлено, що ОСОБА_6 прийнята на посаду молодшої медичної сестри фізіотерапевтичного відділення за строковим трудовим договором на період щорічної основної відпустки, відпустки на народження дитини та відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку ОСОБА_7 з 25.07.2006 року (наказ від 14.07.2006 року № 135).

Разом з тим, судом встановлено, що згідно наявних матеріалів справи ОСОБА_6 прийнята на посаду молодшої сестри буфетниці неврологічного відділення № 1, тимчасово на період відпустки ОСОБА_8 з 25 липня 2006 року по 24 серпня 2006 року, з терміном стажування з 25.07.по 31.07.2006 року (наказ від 14.07.2006 року № 135).

Згідно наказу від 18.08.2006 року № 194 ОСОБА_6 переведена з 25.08.2006 року на посаду прибиральниці адміністративного корпусу на період щорічної основної відпустки ОСОБА_9

Згідно наказу від 21.09.2006 року № 240 ОСОБА_6 переведено тимчасово на період лікарняного листка молодшої медсестри фізіотерапевтичного відділення ОСОБА_10 з 22.09.2006 року, яка в свою чергу прийнята по строковому трудового договору на посаду молодшої медичної сестри фізіотерапевтичного відділення ОСОБА_7, згідно наказу від 21.08.2006 року № 201.

Зазначені трудові відносини не підтверджуються записами в копії трудової книжки на сторінках 4-7.

В звязку із виявленими невідповідностями судом першої інстанції встановлено, що трудова книжка ОСОБА_6 заповнена із порушеннями пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58. Так, на першій та другій сторінках трудової книжки внесено записи 1 - 4 щодо оформлення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_6 згідно наказів № 135 від 14.07.2006, № 194 від 18.08.2006 року, № 240 від 21.09.2006 року, копії яких долучено до матеріалів справи та запис про перейменування ОСОБА_4 закладу «ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни» ОСОБА_5 обласної ради, згідно наказу від 06.03.2009 року № 25-ос,. Разом з тим, на четвертій сьомій сторінках трудової книжки містяться записи 1 - 6, де записи 1,2 здійснено за попереднім місцем роботи ОСОБА_6 ЗАТ Агроконцерн, де була їй заведена трудова книжка, запис № 3 стосується прийняття на роботу ОСОБА_6 позивачем, згідно наказу від 14.07.2006 року № 135, запис № 4 про перейменування ОСОБА_4 закладу «ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни» ОСОБА_5 обласної ради, згідно наказу від 06.03.209 року № 25-ос, запис № 5 про переведення на посаду підсобного робітника, згідно наказу від 15.09.2011 року № 301-к, запис № 6 про звільнення згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу від 17.02.2012 року № 49-к. Судом встановлено, що сторінки 4-7 трудової книжки ОСОБА_6 не містять записів про трудові відносини згідно наказів № 194 від 18.08.2006 року, № 240 від 21.09.2006 року.

Із системного аналізу норм трудового законодавства вбачається, що статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до ст. 23 КЗпП України трудовий договір зокрема може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 згідно наказів про прийняття на роботу та переведення була прийнята за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника, тобто з урахуванням умов виконання роботи, з нею не могло бути укладено строковий договір на невизначений строк.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на статтю 39-1 КЗпП України, якою визначено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, а трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк є безпідставними. Судом встановлено, що ОСОБА_6 прийнята на роботу за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника, при виході якого на роботу її трудові функції мають бути припиненими, як це визначено частиною 2 статті 23 КЗпП України. Крім того, представником позивача в судовому засіданні зазначено, що ОСОБА_6 на момент виходу основного працівника ОСОБА_7 (22.10.2009 року) перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та жодного дня у вказаний період офіційно не приступала до роботи. В звязку із чим суд і прийшов до висновку, що фактичні трудові відносини після закінчення строку трудового договору не тривали.

З матеріалів справи вбачається, що на момент припинення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку у основного працівника ОСОБА_7 (22.10.2009 року) ОСОБА_6 також перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку.

Однак, позивачем не враховано, що пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено підставу для припинення трудового договору - закінчення його строку. Не є підставою для припинення трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України випадки, коли після закінчення строку трудового договору трудові відносини тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Судом вище встановлено, що фактичні трудові відносини між ОСОБА_6 та позивачем станом не 22.10.2009 року не тривали, відповідно трудовий договір з нею мав бути припинений згідно п.2 ст.36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з твердження суду першої інстанції про необґрунтованість доводів позивача на заборону звільнення жінок, які перебувають у відпустках по догляду за дітьми з посиланнями на статтю 184 КЗпП України. Зазначеною статтею визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Проте звільнення із підстав визначених, пунктом 2 ст. 36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи адміністрації в розумінні приписів ст. 184 КЗпП України.

Також позивачем не надано жодного документу про те, що позивачем було вжито заходів щодо повідомлення ОСОБА_6 про закінчення строку трудового договору та запропоновано їй зайняти іншу посаду.

Відповідно до статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.

Проте немає заборони щодо звільнення зазначеної категорії жінок, в звязку із закінченням строку трудового договору згідно статті 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням " №2240 від 18 січня 2001 року (далі - ОСОБА_9 №2240) право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Статтею 38 Закону №2240-ІІІ визначено, що допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами.

Частиною 2 статті 51 Закону № 2240 визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням (дала - Порядок № 1266). Пунктом 10 Порядку № 1266 (із змінами та доповненнями) визначено, що для розрахунку допомоги по вагітності та пологах необхідно взяти посадовий оклад встановлений ОСОБА_6 на момент настання страхового випадку. В судовому засіданні встановлено, що на момент страхового випадку ОСОБА_6 (13.05.2011 року) не було встановлено жодного посадового окладу, оскільки, на посаді молодшої медичної сестри працював основний працівник, якому і встановлено посадовий оклад.

На момент призначення допомоги по вагітності та пологах ОСОБА_6 посада молодшої медичної сестри фізіотерапевтичного відділу згідно штатного розпису закладу вже була зайнята ОСОБА_7

Судом встановлено, що розрахунок допомоги по вагітності та пологах ОСОБА_6 здійснено з посадового окладу ОСОБА_7, яка станом на 13.05.2011 року виконувала трудові обовязки, як основний працівник за посадою молодшої медичної сестри фізіотерапевтичного відділення та якій такий оклад було встановлено. Невиконання дій щодо звільнення ОСОБА_6 згідно з п.2 ст.36 КЗпП України та незабезпечення її обовязкового працевлаштування за посадою з якої їй могло бути розраховано допомогу по вагітності та пологах призвело до порушення позивачем ч.1 ст. 4 Закону № 2240.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване Рішення № 20 від 31.01.2012 року прийняте відповідачем у відповідності до чинного законодавства та в межах наявних повноважень, а отже скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином ухвалене по справі судове рішення є законними і обґрунтованими, а зазначена позиція позивача є помилковою. Відповідно, судове рішення першої інстанції скасуванню не підлягає, як таке, що прийняте за вичерпних юридичних висновків при правильному застосуванні норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 закладу "ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни" ОСОБА_5 обласної ради залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "15" серпня 2012 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: ОСОБА_11

ОСОБА_2

Повний текст Ухвали виготовлено "03" грудня 2012 р.

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_4 заклад "ОСОБА_5 обласний госпіталь інвалідів війни" ОСОБА_5 обласної ради вул.Деражненська, 39,смт.Клевань,Рівненський район, Рівненська область,35311

3- відповідачу ОСОБА_5 міська виконавча дирекція Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності вул.Кавказька,2,м.Рівне,33028