Справа № 826/3012/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

30 квітня 2015 року 16:25 справа №826/3012/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доДарницького районного у місті Києві військового комісаріату
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату (далі по тексту відповідач), в якому просить: 1) визнати дії відповідача з оцінки заяви позивача від 28 січня 2015 року (про звільнення від призову у зв`язку з мобілізацією) як ухилення від призову за мобілізацією протиправними; 2) визнати право позивача на заміну виконання військового обов`язку проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період альтернативною (невійськовою) службою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3012/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 25 березня 2015 року позивач та його представники позовні вимоги підтримали, представник відповідача в судове засідання не прибув.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача та положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 25 березня 2015 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:
Матеріали справи підтверджують, що 28 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату із заявою, у якій просив звільнити від призову за мобілізацією.

У відповідь на вказану заяву, листом від 29 січня 2015 року №266 позивача повідомлено про відсутність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також зазначено, що подана заява розцінюється як ухилення від призову за мобілізацією.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки він є охрещеним служителем релігійної організації Свідків Єгови в Україні, віровчення якої не допускає користування зброєю, та враховуючи особисту релігійну позицію стосовно участі у проголошеній мобілізації не може прямо чи посередньо знаходитись в військових формуваннях чи організаціях, які несуть відповідальність за вбивства інших людей.

Відповідач письмового заперечення проти позову до суду не надав.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред`явлених позовних вимог звертає увагу на наступне.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу.

Пунктом 5 частини третьої статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу встановлено, що військовий обов`язок включає проходження військової служби.

Згідно частини четвертої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є видом військової служби.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію (далі - мобілізація) у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

У відповідності до частини першої статті 39 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Матеріали справи підтверджують, що повісткою позивачу запропоновано прибути до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату з метою звірки облікових даних та проходження медогляду.

Як встановлено судом вище, позивачем подано відповідачу заяву про звільнення від призову у зв`язку з мобілізацією посилаючись на те, що проходження військової служби суперечить його релігійним переконанням.

Згідно статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 35 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що обмеження права на віросповідання може встановлюватись законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Згідно пункту 4 статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України Про альтернативну (невійськову) службу.

Частиною першою статті 1 Закону України Про альтернативну (невійськову) службу передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

Відповідно до статті 2 Закону України Про альтернативну (невійськову) службу право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України Про альтернативну (невійськову) службу на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

ОСОБА_1 з 09 серпня 2003 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійної організації Свідків Єгови в Україні та бере участь у проповідуванні доброї новини, що підтверджується довідкою від 26 січня 2015 року №370.

Свідки Єгови, служителем якої є позивач, у відповідності до Положення про Порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року №2066, відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що перебування ОСОБА_1 у складі Релігійної організації Свідків Єгови в Україні протягом тривалого часу, у тому числі до подій, які стали підставою для оголошення часткової мобілізації, дає підстави вважати, що позивачем доведено істинність його релігійних переконань.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є особою, яка має право на альтернативну службу, оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням та враховуючи, що він належить до діючої релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю.

При цьому, слід зазначити, що Закон України Про альтернативну (невійськову) службу визначає організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, а оскільки Конституцією України передбачено, що, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою, то норми Закону України Про альтернативну (невійськову) службу можуть бути застосовані до позивача.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що формулювання позовних вимог, наведене у позові, а саме визнання протиправними дій відповідача щодо надання Дарницьким районним у місті Києві військовим комісаріатом оцінки заяві позивача не дає можливості їх задоволення, оскільки є суб`єктивною думкою посадової особи відповідача.

При цьому, слід зазначити, що відповідачем не приймалось рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про звільнення від призову у зв`язку з мобілізацією або рішення про відмову у заміні виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов`язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов`язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень може прийняти іншу постанову у випадках, встановлених законом.

Виходячи зі змісту вказаної правової норми та меж спірних правовідносин вбачається, що суд не може визнати право позивача на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, а лише може зазначити про це в мотивувальній частині постанови, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, Дарницьким районним у місті Києві військовим комісаріатом не доведено правомірність та обґрунтованість підстав для надання оцінки заяві позивача, як ухилення від призову за мобілізацією та невизнання права позивача на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко