Справа № 826/3936/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 травня 2015 року № 826/3936/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доЗаступника начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України Мамки Григорія Миколайовича
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом до Заступника начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України Мамки Григорія Миколайовича (надалі - начальник ГСУ МВС України Мамка Г.М., відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними діяння відповідача, які виявились у порушенні встановленого статтями 2, 7 Закону України «Про інформацію», статтями 3, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» законного права на доступ до публічної інформації, про яку вказувалось у інформаційному запиті від 03 січня 2015 року;

- зобов'язати відповідача надати позивачу інформацію, про яку йшлось у його інформаційному запиті від 01 січня 2015 року;

- відповідно до частини 1 статті 166 КАС України постановити окрему ухвалу про порушення суб'єктом владних повноважень - відповідачем законодавчих приписів, що містяться у статтях 2, 7 Закону України «Про інформацію», статтях 3, 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», і направити цю ухвалу до МВС України для вжиття заходів щодо усунення причин та які сприяли порушенню закону.

- відповідно до частини 2 статті 166 КАС України постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що запитувана ним інформація не відноситься до інформації з обмеженим доступом, отже відмова у її наданні є протиправною.

Відповідно до статті 1832 Кодексу адміністративного судочинства України дана справа призначена до розгляду в порядку скороченого провадження і відповідачу запропоновано подати через відділ документообігу суду заперечення на позов або заяву про визнання позову.

Відповідач, скориставшись своїм процесуальним правом, направив письмові заперечення проти позову, в яких стверджує про безпідставність тверджень позивача, оскільки запитувана ним інформація є відомостями досудового розслідування, які можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. У зв'язку з наведеним заявнику у встановлені законодавцем порядку і строки було повідомлено про відсутність підстав для надання інформації, оскільки висвітлення факту проведення слідчих та процесуальних дій щодо осіб, які можуть бути причетними до вчинення кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №0000413 може мати негативні наслідки.

Оцінивши повідомлені позивачем обставини, наведені в обґрунтування позову, а також заперечення відповідача по суті позовних вимог, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановила наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 03 січня 2015 року з посиланням на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернувся до МВС України із запитом, в якому просив повідомити:

« 1) чи складено повідомлення про підозру у вчиненні службовими особами Пенсійного фонду України розтрати бюджетних коштів шляхом здійснення виплат пенсій екс-Президенту України ОСОБА_3 та екс-Прем'єр-міністрові України ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п'ятою статті 191 Кримінального кодексу України, в ході досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000413;

2) коли таке повідомлення складено;

3) скільком особам вручено».

На зазначений запит позивач отримав письмову відповідь від 15 січня 2015 року №13/Д-2зі за підписом заступника начальника ГСУ МВС України Мамки Г.М. про відмову у наданні запитуваної інформації, оскільки повідомлення про підозру є процесуальним документом у кримінальному провадженні та становить таємницю досудового розслідування. Одночасно позивача повідомлено про те, що ГСУ МВС України у рамках кримінального провадження №0000413 від 19.09.2014 здійснюється розслідування встановленого факту розтрати бюджетних коштів службовими особами Пенсійного фонду України, шляхом здійснення виплат пенсій екс-Президенту України ОСОБА_3 та екс-Прем'єр-Міністру України ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.

Вважаючи зазначену відповідь відповідача неповною та не по суті, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів у судовому порядку.

Надаючи правову оцінку заявленим позивачем вимогам щодо визнання протиправними діянь відповідача, які виявились у порушенні встановленого статтями 2, 7 Закону України «Про інформацію», статтями 3, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» законного права на доступ до публічної інформації, про яку вказувалось у інформаційному запиті від 03 січня 2015 року, з урахуванням викладених ним обставин, а також заперечень відповідача в межах компетенції адміністративного суду щодо даного предмету спору, суд враховує наступне.

В силу частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. № 2939-VI з наступними змінами та доповненнями та Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992р. №2657-XII.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно із визначенням, наведеним у статті 1 вказаного Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Одним із принципів, на яких здійснюється доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону є принцип вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом (п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

В статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначена публічна інформація з обмеженим доступом, до якої віднесено: конфіденційна інформація, таємна інформація і службова інформація.

При цьому, у відповідності до вимог частини 1 статті 222 КПК України, відомості досудового розслідування можуть бути розголошені з дозволу слідчого або прокурора у конкретному кримінальному провадженні і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

В частині 1 статті 36 та в частині 5 статті 40 КПК України закріплено, що прокурор і слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Системний аналіз наведених норми дають підстави для висновку, що вирішення питання щодо надання слідчим або прокурором відомостей досудового розслідування або відмова у надані таких відомостей за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, належить до дискреційних повноважень прокурора і слідчого, а саме, є повноваженням, яке надає певний ступінь свободи слідчому і прокурору при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, посадова особа має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення з урахуванням особливостей, що відомі їм в силу посадових обов'язків. Тобто, слідчий та прокурор самостійно визначають які саме відомості та на якій саме стадії досудового розслідування підлягають розголошенню.

Таємниця досудового розслідування - важлива умова встановлення істини, а в багатьох випадках є передумовою захисту сфери особистого життя людей, які стали учасниками процесу.

Тому, забезпечення нерозголошення даних кримінального провадження є як однією з гарантій встановлення істини, так і захисту прав і свобод людини.

Отже обмеження доступу до відомостей досудового розслідування і перелік осіб, наділених повноваженнями на вирішення питання щодо надання інформації по кримінальному провадженню визначені законодавцем у спеціальному нормативно-правовому акті із урахуванням специфіки такої інформації і можливих наслідків її розголошення (оприлюднення).

З огляду на зазначене, а також враховуючи межі компетенції адміністративного суду, беручи до уваги зміст і ознаки запитуваної позивачем інформації, а також мотиви і підстави для відмови ОСОБА_1 у наданні інформації на його запит від 23.02.2015 року, суд констатує відсутність правових підстав для визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача по відмові у наданні інформації, що вчинені в межах і на виконання повноважень відповідача.

Крім того, суд враховує, що у відповідь на запит позивача, останньому суб'єктом владних повноважень в межах наданої йому компетенції повідомлено загальну інформацію по кримінальному провадженню №0000413.

З урахуванням викладеного вимоги позивача в частині визнання протиправними діянь відповідача, які виявились у порушенні встановленого статтями 2, 7 Закону України «Про інформацію», статтями 3, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» законного права на доступ до публічної інформації, про яку вказувалось у інформаційному запиті від 03 січня 2015 року задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати позивачу інформацію, про яку йшлось у його інформаційному запиті від 01 січня 2015 року, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на відсутність в позовній заяві будь-яких доводів в підтвердження направлення на адресу МВС України запиту, датованого 01 січня 2015 року, а також щодо підстав для визнання протиправними дій, рішень чи бездіяльності відповідача щодо його розгляду. Не додано до позовної заяви і копії такого запиту і можливої відповіді на нього.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов'язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (ч.1 ст.161 КАС України).

Що стосується вимог позивача про постановлення окремої ухвали у даній справі, слід зазначити, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.166 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

З огляду на те, що фактів, які б підтверджували порушення відповідачем вимог законодавства при розгляді запиту позивача та наданні відповіді судом не встановлено, підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

Крім того суд зазначає, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення. В той же час позивач не переконав у наявності обставин в обґрунтування своїх вимог.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат відповідача - суб'єкта владних повноважень, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України стягненню з позивача не підлягають.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 1832, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Заступника начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України Мамки Григорія Миколайовича про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Н.А. Добрівська