Справа № 2а-149/11/2070
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" квітня 2015 р. м. Київ К/9991/78260/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промснаб-Харьков»

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2011

у справі № 2а-149/11/2070

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промснаб-Харьков»

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Харкова

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.07.2011 позов задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м.Харкова від 20.09.2010 № /0 та від 22.10.2010 № /1 в частині нарахування податкового зобов'язання в сумі 278599,00 грн., в т.ч. 185733,00 грн. основного платежу та в сумі 92866.50 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Скасовано повністю податкове повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м.Харкова від 10.01.2011 № /2. Провадження у справі в частині вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.09.2010 № /0 та від 22.10.2010 № /1 в частині нарахування податкового зобов'язання в сумі 472556,80 грн. закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2011 постанову суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог та відмовлено в задоволенні позову в цій частині. У решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

ТОВ «Промснаб-Харьков» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині скасування постанови суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову в цій частині та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що полягало у незастосуванні п.п. 7.2.4 п. 7.2, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», безпідставному застосуванні ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України. Також посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що полягало у незастосуванні ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідач провів документальну невиїзну перевірку позивача з питань правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість за квітень-червень 2010 року за операціями з ТОВ «Промресурс-МК» та ТОВ «Хартол», за результатами якої склав акт від 06.09.2010 № 2590/18-015/33673286.

На підставі акту перевірки складено податкові повідомлення-рішення від 20.09.2010 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 751156,30 грн., в т.ч. 534595,00 грн. основного платежу та в сумі 216561,30 грн. штрафних (фінансових) санкцій, та за результатами адміністративного оскарження - податкове повідомлення-рішення від 22.10.2010 № /1 про визначення цього самого податкового зобов'язання в цій самій сумі. Ці податкові повідомлення-рішення оспорюються позивачем в суді в частині визначення податку на додану вартість в сумі 278599,5 грн., в т.ч. в сумі 185733 грн. основного платежу та в сумі 92866,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

За результатами розгляду повторної скарги позивача податковим органом було зменшено податкове зобов'язання та складено податкове повідомлення-рішення від 10.01.2011 № /2 про визначення податку на додану вартість в сумі 278599,50 грн., в т.ч. 185733,00 грн. основного платежу та в сумі 92866,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Суд касаційної інстанції вважає, що позов в частині вимог щодо податкових повідомлень-рішень від 20.09.2010 № /0 та від 22.10.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 278599,5 грн., в т.ч. в сумі 185733 грн. основного платежу та в сумі 92866,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій, не підлягав задоволенню. При цьому суд касаційної інстанції виходить з того, що ці податкові повідомлення-рішення вважаються відкликаними відповідно до п.п. «б» п.п. 6.4.1 п. 6.4 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ та п.п. «а» п. 5.3, п.п. «б» п. 6.1 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 21.06.2001 № 253 (в редакції наказу Державної податкової адміністрації України від 27.05.2003 № 247) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2001 за № 567/5758, який був чинним до 14.01.2011 - дати набрання чинності Наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 № 985, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.12.2010 за № 1440/18735.

Щодо нового податкового повідомлення-рішення від 10.01.2011 № /2 про визначення податку на додану вартість в сумі 278599,50 грн., в т.ч. 185733,00 грн. основного платежу та в сумі 92866,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій, судами встановлено, що підставою для визначення цього податкового зобов'язання слугували висновки перевірки про порушення позивачем вимог п.п. 7.2.3 п. 7.2, п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР. Згідно з актом перевірки податковий орган вважає, що позивач не має права на податковий кредит в сумі 185732,62 грн. на підставі податкової накладної, виписаної ТОВ «Промресурс-МК у квітні 2010 року.

При цьому відповідач, посилаючись на дані бази «Система автоматизованого співставлення податкового кредиту та зобов'язань у розрізі контрагентів, декларацій з податку на додану вартість», виходив з того, що між податковим кредитом позивача та податковими зобов'язаннями вказаного контрагента існують розбіжності, оскільки подана останнім декларація не визнана контролюючим органом податковою звітністю. Також відповідач вказує на те, що дані податкової звітності свідчать про відсутність на підприємстві персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, транспортних засобів. З цих підстав контролюючий орган ставить під сумнів реальне здійснення господарських операцій, вважаючи їх нікчемними відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Платник податків при формуванні податкового кредиту повинен був діяти у відповідності до п. 7.4, п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Порушення постачальником товару податкового законодавства щодо декларування податкових зобов'язань не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит. Зменшення податкового кредиту покупця у зв'язку з такими порушеннями, за відсутності інших підстав вважати податковий кредит не підтвердженим, вказаним законом не передбачено.

У разі коли контрагент не виконав свого обов'язку щодо звітування та сплати податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товару у межах господарської діяльності, за відсутністю з боку такого платника порушення вимог наведених норм закону при формуванні податкового кредиту, підстави для позбавлення його права на податковий кредит відсутні.

Судом першої інстанцій було досліджено податкову накладну від 27.04.2010 № 10, виписану ТОВ «Промресурс-МК, в результаті чого встановлено, що така накладна відповідає вимогам п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Суд апеляційної інстанції вказав на недостатність такого доказу як податкова накладна для підтвердження факту реального вчинення господарської операції та на те, що позивачем не надано жодного документу, який би засвідчував реальне виконання умов договору від 13.08.2009 № Дг-04/08/09, зокрема не надано актів походження металу, документів, підтверджуючих його радіологічну безпеку, а також доказів щодо можливості ТОВ «Промснаб-Харків», яке відповідно до товарно-транспортних накладних перевозило металоконструкції від вантажовідправника, здійснювати такі перевезення власним чи орендованим транспортом, доказів наявності складських приміщень, персоналу та подальшого використання товару.

Суд касаційної інстанції не може визнати обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Наявність законодавчо визначених обставин для формування податкового кредиту є обов'язковою, але не є безумовною підставою для визнання правомірності такого формування за умови якщо податковий орган доведе, що відомості в первинних документах не відповідають дійсності, в тому числі якщо господарські операції не мали реального характеру, були спрямовані на протиправне отримання податкових вигод з метою ухилення від оподаткування.

Водночас висновки про нереальність господарських операцій з придбання платником податку товарів мають підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не можуть ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обґрунтовуватись лише відсутністю певних документів за наявності інших документів без належного дослідження останніх, а також загальними посиланнями, без підтвердження конкретними доказами за певних період, на відсутність у контрагента умов для вчинення господарської діяльності, зокрема на відсутність основних фондів, складських приміщень, власних транспортних засобів тощо.

Наведений податковим органом та судом апеляційної інстанції аргумент щодо відсутності в підприємства умов, необхідних для здійснення господарської операції, не може беззаперечно свідчити про нереальний характер господарських операцій, оскільки одна людина цілком може здійснювати реальні торгові операції, в т.ч. і за відсутності у підприємства основних виробничих фондів, тому таке єдине посилання без надання інших доказів безтоварності господарських операцій з постачання товару не може бути покладено в основу висновків про нереальність господарських операцій.

Так само і реальний характер господарських операцій має підтверджуватися доказами, які відповідають вищевказаним критеріям.

У податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат.

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Тому, суди повинні надавати належну оцінку усім таким доказам у їх сукупності.

З метою дослідження фактичного придбання товарів необхідно з'ясовувати умови договорів щодо їх поставки, вартість та обсяг товарів, досліджувати всі наявні первинні документи та оцінювати їх в сукупності.

Також доведенню у таких справах підлягають обставини щодо придбання платником податків товарів з метою використання у власній господарській діяльності, у зв'язку з чим необхідно встановлювати мету здійснення господарських операцій (призначення товару) тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач наголошував на тому, що ним надані документи на підтвердження господарських операцій, в т.ч. на перевезення товару, однак такі документи залишені судами поза увагою.

Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промснаб-Харьков» задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.07.2011 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2011 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун