Справа № 2а-15533/10/2670
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" квітня 2015 р. м. Київ К/9991/43958/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Лосєва А.М.

Бившевої Л.І.

Шипуліної Т.М.

за участю секретаря

Титенко М.П.

за участю

позивача:

ОСОБА_5

представника відповідача:

Сакала Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу ОСОБА_5

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012

у справі № 2а-15533/10/2670

за позовом ОСОБА_5

до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва

про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових)

санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012, у задоволенні позову ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва про визнання недійсними рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 21.04.2010р. № та податкового повідомлення-рішення № /0 від 21.04.2010 відмовлено повністю.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач на надав письмових заперечень на касаційну скаргу, що не перешкоджає її касаційному розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 01.01.2007 до 31.12.2007 позивач здійснював підприємницьку діяльність у сфері вантажно-транспортних послуг та перебував на спрощеній системі оподаткування.

Відповідачем проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) за період з 01.01.2007 по 31.12.2009.

Перевіркою встановлено, що у І і ІІ кварталах 2007 року позивач отримав від ТД «Вінніфрут» ТОВ «Вінніфрут» готівку на загальну суму 5500,00 грн., яка не була оприбуткована позивачем в книзі обліку доходів і витрат. Крім того актом перевірки встановлено, що позивач у період з 01.01.2007 по 30.06. 2007 не подавав до органу ДПІ розрахунки збору за забруднення навколишнього природного середовища та не забезпечив сплату даного збору, чим порушив п. 13 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 303 (надалі - Порядок 303).

У зв'язку з виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем прийнято: рішення від 21.04.2010 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 27500,00 грн.; податкове повідомлення-рішення від 21.04.2010 № /0, яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкцій у сумі 340,00 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 21.04.2010 № /0 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.14 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування» № 1251-XII від 25.06.1991 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів) віднесено збір за забруднення навколишнього природного середовища.

Частиною 3 ст. 44 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 26.06.1991 № 1264-ХП визначено, що порядок встановлення нормативів збору і стягнення зборів за забруднення навколишнього природного середовища визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1.4 Наказу Міністерства охорони навколишнього середовища та ядерної безпеки України «Про затвердження Інструкції про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища» від 19.07.1999 № 162/379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.08.1999 за № 544/3837, суми зазначеного збору сплачуються, зокрема, за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними і пересувними джерелами забруднення.

Відповідно до п. 2.1 зазначеної Інструкції, платниками збору є суб'єкти господарювання незалежно від форм власності, юридичні особи, що не здійснюють господарської (підприємницької) діяльності; бюджетні, громадські та інші підприємства, установи і організації, постійні представництва нерезидентів, які зареєстровані в Україні, або нерезиденти, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, громадяни, які здійснюють на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище та розміщення відходів.

Водночас, підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 розділу 2 Методики розрахунку викидів забруднюючих речовин та парникових газів у повітря від транспортних засобів, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.11.2008 № 452, визначено, що джерелом інформації про витрати палива на пробіг та транспортну роботу автотранспорту є дані розділу 2 «Витрати палива на експлуатацію автомобілів» державного статистичного спостереження за формою N 2-тр (річна) "Звіт про роботу автотранспорту", яку подають юридичні особи та їх відокремлені підрозділи, що експлуатують автомобільний транспорт.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги щодо відсутності у позивача обов'язку вести звіт використаного пального за встановленою законодавством формою. Оскільки зазначений звіт є підставою для розрахунку збору за забруднення навколишнього природного середовища, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає безпідставним доводи відповідача щодо порушення позивачем вимог Порядку № 303, а тому, податкове повідомлення-рішення від 21.04.2010 № /0 є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо порушення позивачем правил оприбуткування готівки колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає наступне.

Як вже зазначалось, в перевіряємому періоді позивач перебував на спрощеній системі оподаткування.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР, суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно з пунктом 6 статті 9 вищезгаданого Закону, реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку), якщо такі суб'єкти не здійснюють продаж підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну політику.

Відповідне право суб'єкта малого підприємництва закріплене також в статті 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 №727/98.

Таким чином, суб'єкти підприємницької діяльності-фізичні особи - платники єдиного податку відповідно до приписів Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» мають право не застосовувати реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки, за умови що такі особи не здійснюють продаж підакцизних товарів (крім пива на розлив) та ведуть книги обліку доходів і витрат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку щодо безпідставності висновків відповідача про порушення позивачем правил оприбуткування готівки.

Згідно з частиною другою ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій повно і правильно встановлено обставини справи, проте судові рішення ухвалено з порушеннями матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення та є підставою для їх скасування.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ч. 1 ст. 94, ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 221, 223, 229, 230, 232, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012 у справі № 2а-15533/10/2670 скасувати.

3. Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_5 задовольнити повністю.

4. Визнати протиправними та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 21.04.2010 № та податкове повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва від 21.04.2010 № /0.

5. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер 7), сплачений судовий збір у загальному розмірі 202 (двісті дві гривні) грн. 80 коп.

3. Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна