Справа № 1570/3076/12
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" квітня 2015 р. м. Київ К/800/51762/13 К/800/53342/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Веденяпіна О.А.,
Ланченко Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолік Холдінг»

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2012

та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 року,

за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у м.Іллічівську Одеської області Державної податкової служби

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 року

у справі №1570/3076/2012

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолік Холдінг»

до Державної податкової інспекції у м.Іллічівську Одеської області Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Водолік Холдінг» (далі - ТОВ «Водолік Холдінг») звернулося з позовом до Державної податкової інспекції в м.Іллічівську Одеської області Державної податкової служби та просило скасувати (далі - ДПІ у м.Іллічівську Одеської області) податкове повідомлення-рішення № від 21.02.2012 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 року апеляційну скаргу ТОВ «Водолік Холдінг» задоволено частково. Постанову суду першої інстанції скасовано. Адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 21.02.2012 року ДПІ у м.Іллічівську Одеської області ДПС в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій з податку на додану вартість у розмірі 17 038, 00 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів обох інстанцій позивач подав касаційну скаргу, у яких вважає, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволені позову і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції відповідач подав касаційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У зв'язку із неприбуттям в судове засідання належним чином повідомлених осіб, які беруть участь у справі, ця справа розглядалася у порядку письмового провадження згідно із статтею 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Водолік Холдінг» з питань взаємовідносин платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку ТОВ «Антре Едвертайзінг» за період березень 2011 року, ТОВ «Гражданпромспецпроект» за період травень 2011 року, з ПП «АСП» за період жовтень-грудень 2010 року, ТОВ «ВСТК» за період квітнень 2011 року та ТОВ «Реконструкція» за період квітень 2011 року, відповідачем складено акт від 07.02.2012 року № 354/23-0304/37109660, яким встановлено порушення ТОВ «Водолік Холдінг» пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, ст.ст. 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, та вбачаються нікчемними на суму податку на додану вартість 193 849, 00 грн.

На підставі акту 21.02.2012 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким ТОВ «Водолік Холдінг» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 193 849, 00 грн. за основним платежем та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 17 043, 00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами та, як наслідок, безпідставному формуванні податкового кредиту.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, з огляду на таке.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

В силу пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ПП «Алмаст Сервіс Профі» укладено договори субпідряду, на підтвердження виконання яких в матеріалах справи наявні договори субпідряду, договори підряду, довідки про вартість виконаних будівельних робіт /та витрати/, акти прийняття виконаних будівельних робіт, податкові накладні, акти прийняття виконаних будівельних робіт.

Разом з тим, судами встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази виконання вказаних робіт контрагентом позивача - ПП «Алмаст Сервіс Профі», оскільки в актах прийняття виконаних будівельних робіт на виконання договорів підряду, складених та підписаних ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Хай-Рейз Констракшнз», а також ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Профстрой Плюс ЛТД», відсутні дані, що вказані роботи були виконані саме ПП «Алмаст Сервіс Профі».

Таким чином, з огляду на відсутність підтверджуючих документів, суди дійшли вірного висновку, що правочини між ТОВ «Водолік Холдінг» та ПП «Алмаст Сервіс Профі», не були укладені з метою досягнення економічної мети, а спрямовані на мінімізацію податкових зобов'язань та штучне формування податкового кредиту.

Також судами встановлено, що позивачем включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковими накладними, отриманими від ТОВ «Антре Едвертайзінг» в березні 2011 року, на підтвердження правомірності включення яких позивачем надано податкові накладні, видаткові накладні, накладні на внутрішнє переміщення та картки складського обліку матеріалів, договір суборенди складського приміщення.

Однак вказані податкові накладні та видаткові накладні містять посилання на договір поставки від 15.02.2011 року № 15, який позивачем не надано.

Крім цього, в накладних на внутрішнє переміщення та в картках складського обліку матеріалів не зазначено на який саме склад ТОВ «Водолік Холдінг» отримано товар від ТОВ «Антре Едвертайзінг».

Таким чином, суди попередніх інстанцій вірно дійшли висновку про те, що неможливо встановити фактичність отримання ТОВ «Водолік Холдінг» від ТОВ «Антре Едвертайзінг» товару, зазначеного в податкових та видаткових накладних.

Встановлено, що між ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «ВСТК» укладено договір про надання послуг з транспортного обслуговування, однак позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження надання зазначеним контрагентом послуг з транспортного обслуговування, оскільки з наданого акта здачі-прийняття виконаних послуг не можливо встановити, які саме транспортні послуги надавались, який та кому перевозився товар, з яких станцій або від яких третіх осіб та до якого пункту призначення.

Отже, судами правомірно встановлено, що позивачем не надано належних доказів щодо реальності виконання умов договору про надання послуг та безпідставно включено до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі податкової накладної від 29.04.2011 року № 558.

Встановлено, що ТОВ «Водолік Холдінг» укладено договір підряду з ТОВ «Реконструкція», на підтвердження виконання якого в матеріалах справи наявний локальний кошторис на ремонт приміщення, кінцева відомість ресурсів без зазначення дат та підписів, податкова накладна, довідка про вартість виконаних будівельних робіт /та витрати/ без зазначення дати її підписання та акт прийняття виконаних будівельних робіт, в якому не зазначено дату підписання цього акту.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не надано до суду документів, які б підтверджували отримання ТОВ «Реконструкція» матеріальних ресурсів, які б мали використовуватись для виконання будівельних робіт на об'єкті (акти), з наданого позивачем акту прийняття виконаних будівельних робіт не вбачається коли саме ТОВ «Водолік Холдінг» було прийнято від ТОВ «Реконструкція» будівельні роботи.

Таким чином, позивачем не доведено те, що саме ТОВ «Реконструкція», було виконано підрядні роботи з поточного ремонту будівлі, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, 14.

Встановлено, що між ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Реконструкція» укладено договір субпідряду від 02.02.2011 року № БМР-02-1/04/11-В, однак податкова накладна, довідка про вартість виконаних будівельних робіт /та витрати/ та акт прийняття виконаних будівельних робіт складені на виконання договору № БМР-02-1/09/11-В від 02.02.2011 року, який позивачем не надано.

Таким чином, позивачем не надано передбачених умовами договору документів на підтвердження виконання ТОВ «Реконструкція» робіт з реконструкції приміщень.

Судами обґрунтовано не прийнято до уваги посилання позивача на акти прийняття виконаних будівельних робіт за грудень 2011 року, складені ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «ХАЙ-РЕЙЗ КОНСТРАКШНЗ» на виконання умов договору підряду, оскільки в зазначених актах не зазначено, що субпідрядником по виконанню робіт з реконструкції приміщень було ТОВ «Реконструкція».

Встановлено, що між ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Реконструкція» укладено договір субпідряду від 25.02.2011 року № БМР-25-2/10/11, на підтвердження виконання умов якого позивачем надано податкову накладну.

Посилання позивача з метою підтвердження реальності виконання ТОВ «Реконструкція» субпідрядних робіт за даним договором на акт прийняття-здачі робіт, складений ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Центр-Стройінвест» на виконання договору підряду, правомірно не прийнято судами до уваги, оскільки у вказаному акті не зазначено, що субпідрядником по виконанню даних робіт було саме ТОВ «Реконструкція».

Встановлено, що між ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Реконструкція» укладено договір субпідряду від 03.03.2011 року № БМР-01-1/04/11 ВК, на підтвердження виконання умов якого надано податкову накладну, довідку про вартість виконаних будівельних робіт /та витрати/ та акт прийняття виконаних будівельних робіт, акт № б/н.

Разом з тим, судами встановлено, що даний договір субпідряду укладено між ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Реконструкція» ще до того, як ТОВ «Водолік Холдінг» було укладено договір підряду від 12.04.2011 року № БМР-01/04/11-ВК з ТОВ «Аланур Білдінг».

Крім цього, в акті прийняття виконаних будівельних робіт відсутні дані щодо замовника будівельних робіт, а в акті № б/н замовником і субпідрядником зазначено ТОВ «Реконструкція».

Таким чином, згідно із викладеним вище, позивачем не надано до суду належних доказів виконання ТОВ «Реконструкція» передбачених договором субпідряду робіт з улаштування зовнішніх мереж водопроводу, а тому податкова накладна, виписана ТОВ «Реконструкція», не дає права на включення до податкового кредиту відповідних сум з податку на додану вартість.

Встановлено, що між ТОВ «Водолік Холдінг» та ТОВ «Гражданпромспецпроект» укладено договір субпідряду, на підтвердження виконання умов якого позивачем надано податкову накладну, довідку про вартість виконаних будівельних робіт /та витрати/, в якій відсутні дані як про замовника та про субпідрядника, акт приймання-здачі робіт, в якому не зазначено дату його підписання.

Крім того, судами встановлено, що між ТОВ «Водолік Холдінг», ТОВ «Гражданпромспецпроект» та ТОВ «Реконструкція» укладено договір, відповідно до умов якого ТОВ «Гражданспромспецпроект» повинно виконати ті ж самі роботи на користь ТОВ «Водолік Холдінг», а надана позивачем податкова накладна виписана на виконання умов саме останнього договору, та не підтверджує право позивача на включення зазначених у ній сум до податкового кредиту з податку на додану вартість за спірним договором.

Таким чином, судами попередніх інстанцій вірно встановлено протиправність включення до податкового кредиту позивачем сум по господарським операціям із даними контрагентами, в тому числі з: ПП «Алмаст Сервіс Профі» в жовтні-грудні 2010 року на суму ПДВ 68 166, 83 грн., ТОВ «Антре Едвертайзінг» в березні 2011 року на суму ПДВ 10 660, 14 грн., ТОВ «Гражданпромспецпроект» в травні 2011 року на суму ПДВ 33 333, 33 грн., ТОВ «ВСТК» в квітні 2011 року на суму ПДВ 2 159, 00 грн., ТОВ «Реконструкція» в квітні 2011 року на суму ПДВ 79 529, 19 грн.

З приводу застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, слід зазначити таке.

Відповідно до абз. 1 п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суми податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, неправомірно заявленої до повернення суми бюджетного відшкодування та/або неправомірно заявленої суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість.

Відповідно до вимог п. 7 підрозділу 10 розділу 20 Перехідних положень Податкового кодексу України штрафні санкції за порушення податкового законодавства за період з 1 січня по 30 червня 2011 року застосовуються у розмірі не більше 1 гривні за кожне порушення.

Виправляючи помилку суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо нарахування позивачу штрафних (фінансових) санкцій з податку на додану вартість у розмірі 17 043, 00 грн., та задовольняючи позов у відповідній частині частково, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку щодо правомірності застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій за жовтень-грудень 2010 року на суму 1 грн., за березень 2011 року на суму 1 грн., за травень 2011 року на суму 1 грн., за квітень 2011 року на суму 2 грн.

Разом з тим, враховуючи зазначені вище норми закону, судом апеляційної інстанції необґрунтовано на яких підставах ним зроблено висновок про застосування штрафу в розмірі 1 грн. за порушення, вчинені позивачем за період жовтень-грудень 2010 року .

За змістом статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

В силу положень частин другої, четвертої статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, справа в частині позовних вимог про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.02.2012 року ДПІ у м.Іллічівську Одеської області ДПС щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолік Холдінг» та касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Іллічівську Одеської області Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 року у справі №1570/3076/2012 в частині визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.02.2012 року ДПІ у м.Іллічівську Одеської області ДПС щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій податку на додану вартість у розмірі 17 038, 00 грн. та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2012 в частині відмови у задоволенні позову про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.02.2012 року ДПІ у м.Іллічівську Одеської області ДПС щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 17 043, 00 грн. скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 року у справі №1570/3076/2012 залишити без змін.

В частині скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та не може бути оскаржена.

В частині залишення судового рішення без змін ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді О.А.Веденяпін

Л.В.Ланченко