Справа № 524/6177/14-а
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 р. Справа № 524/6177/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бартош Н.С., Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Співак О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на постанову Автозаводського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - профспілковий комітет виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

В с т а н о в и л а:

08.07.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить визнати неправомірними дії відповідача - виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області (далі - Виконком, відповідач) в частині утримання із заробітку у період часу з 19.09.2001 року по 22.03.2006 року профспілкових внесків; стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 236,12 грн., які були утримані в зазначений період часу як профспілкові внески.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період проходження нею державної служби - з 19.09.2001 року по 22.03.2006 року вона не зверталась до відповідача із письмовою заявою щодо утримання із її заробітної плати членських профспілкових внесків.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнані неправомірними дії виконавчого комітету в частині утримання за період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року із заробітної плати позивача профспілкових внесків. Відповідач зобов'язаний сплатити ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 236,12 грн., які були утримані з її заробітної плати в якості профспілкових внесків за період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року. В задоволені позовних вимог в іншій частині позивачу відмовлено. У відшкодування витрат по сплаті судового збору з відповідача на користь позивача стягнуто 73,08 грн.

Рішення суду вмотивовано тим, що у період 2001-2002 років профспілкові внески із заробітної плати ОСОБА_1 відповідачем не утримувались. За період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року за відсутністю доказів звернення позивача до виконавчого комітету із письмовою заявою щодо проведення утримань із сум заробітної плати профспілкових внесків, дії відповідача по їх утриманню є неправомірними, загальна сума утримань за цей період підлягає поверненню позивачу.

Не погоджуючись з судовим рішенням, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити постанову суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача сплатити їй грошові кошти в сумі 236,12 грн., які було утримано в якості профспілкових внесків із заробітної плати за період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року на стягнення з виконавчого комітету на її користь зазначеної суми.

ОСОБА_1 зазначає, що обраний нею спосіб захисту порушеного права повністю відповідає положенням частин 4 та 5 ст. 105, ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погоджуючись із судовим рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в апеляційній скарзі Виконком просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що положення ст. 42 Закону України від 15.09.1999 року №1045-XIV«Про професійні спілки, їх права і гарантії діяльності» (далі - Закон № 1045-XIV) не передбачають обов'язкової наявності заяви про відрахування у безготівковому порядку коштів з заробітної плати, як профспілкових внесків, адресованої роботодавцю.

Неможливість надання суду письмової заяви ОСОБА_1 не може бути безумовним свідченням того, що при прийнятті на роботу позивач такої заяви не писала. Наданими суду доказами, зокрема, показаннями свідків, що були допитані у судовому засіданні, підтверджено, що заява позивача про постановку на профспілковий облік та відрахування профспілкових внесків через бухгалтерію, на момент розгляду профспілковим комітетом (при прийняті позивача на посаду) була наявна і розглядалась на засіданні профкому. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не була категорична в твердженні про те, що із заявою про утримання із її заробітної плати профспілкових внесків вона не зверталась.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційна скарга виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області відповідно до положень ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 з урахуванням положень ч. 1 ст. 195 КАС України слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в період з 19.09.2001 року по 21.03.2006 року ОСОБА_1 працювала в виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука (а.с. 56).

У період часу з 2001 по 31.12.2002 року із заробітної плати позивача профспілкові внески не утримувалися.

Утримання із заробітної плати позивача коштів у рахунок сплати профспілкових внесків відповідач здійснив, починаючи з 01.01.2003 року, за період: - 2003 рік - 39,15 гри.; - 2004 рік - 58,85 гри.; - 2005 рік - 96,81 грн.: - 2006 рік-41,31 грн., що підтверджується копією протоколу профспілкового комітету відповідача від 27.12.2002 року № 22.

Копію заяви ОСОБА_1, яка, як зазначає відповідач, розглянута на засіданні профспілкового комітету, що відбулося 27.12. 2002 року, відповідачем суду не надано.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції стосовно обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством.

Як визначено частиною 3 ст. 42 Закону № 1045-XIV (зі змінами та доповненнями) за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісяця i безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує профспілці членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором.

Отже, лише наявність письмової заяви працівника підприємства (установи, організації) є підставою для утримання роботодавцем членських профспілкових внесків з заробітної плати працівника.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Колегія суддів відхиляє викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, що факт існування станом на 27.12.2002 року заяви ОСОБА_1 щодо надання згоди на утримання профспілкових внесків з її заробітної плати через бухгалтерію підтверджений показаннями свідків, наданими в судовому засіданні, оскільки в розумінні положень ч. 3 ст. 42 Закону №1045-XIV та ч. 4 ст. 70 КАС України, свідчення працівників відповідача не можуть вважатись належними доказами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 в частині вимог про визнання неправомірності дій відповідача щодо утримання у період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року із заробітної плати позивача профспілкових внесків та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги Виконкому в частині, якою апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції щодо задоволення даної позовної вимоги ОСОБА_1

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Виконкому в тій частині, якою апелянт просить скасувати постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року в частині, якою судом відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки такі вимоги апеляційної скарги апелянтом не обґрунтовані.

Згідно із ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року відмовлено у задоволені позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь 236,12 грн., які були утримані із її заробітної плати у якості профспілкових внесків у період з 19.09.2001 року по 22.03.2006 року.

Статтею 201 КАС України встановлено, що підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є: 1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права; 2) вирішення не всіх позовних вимог або питань.

В свою чергу, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Колегія суддів зазначає, що вимога апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо зміни судового рішення, виходячи з іі змісту, є нічим іншим як вимогою про скасування судового рішення, оскільки позивач не згодна із судовим рішенням в частині, якою судом відмовлено в задоволені її позовної вимоги про стягнення з відповідача на її користь 236,12 грн., які були утримані із її заробітної плати у якості профспілкових внесків у період з 19.09.2001 року по 22.03.2006 року.

Колегія суддів також зазначає, що право позивача на таку вимогу, передбачено п. 4 ч. 3 ст. 105 КАС України, а право суду на прийняття постанови про стягнення з відповідача коштів встановлено п. 4 ч. 2 ст. 162 КАС України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується із висновком суду щодо необгрунтованності зазначеної позовної вимоги ОСОБА_1, оскільки позивач та її представник не подали докази щодо необхідності стягнення утриманих коштів, а не покладення обов'язку щодо їх виплати.

З підстав, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1, скасування постанови Автозаводського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року в частині, якою судом відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на її користь 236,12 грн., які були утримані з її заробітної плати у період з 01.01.2003 року по22.03.2016 року у якості профспілкових внесків, та в частині, якою суд, що вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1, зобов'язав виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області сплатити ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 236,12 грн., які були утримані з її заробітної плати у якості профспілкових внесків за період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року, з прийняттям нового судового рішення про задоволені цих позовних вимог ОСОБА_1

Інші доводи апеляційних скарг на висновки колегії суддів не впливають.

В порядку, передбаченому ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України, розгляд справи відбувся за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 41 ч. 1, 160, 167, 195, 196, 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п.п. 1, 4, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м. Кременчука Полтавської області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року - скасувати в частині, якою відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на її користь 236,12 грн., які були утримані з її заробітної плати у період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року у якості профспілкових внесків, та в частині, якою виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області зобов'язаний сплатити ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 236,12 грн., які були утримані з її заробітної плати у якості профспілкових внесків за період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року, з прийняттям нового судового рішення про стягнення з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 236 (двісті тридцять шість) грн. 12 коп., які були утримані з заробітної плати ОСОБА_1 у період з 01.01.2003 року по 22.03.2006 року у якості профспілкових внесків.

В іншій частині постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області - залишити без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) Л.В. Мельнікова

Судді (підпис) Н.С. Бартош

(підпис) Л.О. Донець

Повний текст постанови виготовлено та підписано 30 квітня 2015 року