Справа № 810/860/15
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2015-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2015 року 810/860/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1, або позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі Васильківська ОДПІ або відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.01.2015 № та рішення від 22.01.2015 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що формування складу витрат у періоді, що перевірявся, здійснювалось ним відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки факт понесення витрат, їх склад та зв'язок із веденням господарської діяльності підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності. Крім цього, на думку позивача, у спірних правовідносинах він не може виступати платником єдиного внеску у розумінні положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки не використовував працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором.

Тому, на думку позивача, рішення про збільшення податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб та нарахування єдиного внеску зі штрафами є незаконними, оскільки при їх прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Відповідач позов не визнав, заперечення надав суду у письмовій формі та просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказав, що оскаржувані рішення прийняті з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Представники сторін у судове засідання, призначене на 16.04.2015, не зявились. Разом з цим, матеріали справи містять клопотання сторін про розгляд справи за відсутності їх представників.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: 08500, Київська область, м. Фастів, пров. Стеценко, буд. 11, зареєстрований як фізична особа-підприємець 02.10.2001. Як платник податків позивач узятий на облік з 05.11.2001 за №3486.

Видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є вантажний автомобільний транспорт.

У період з 05.12.2014 по 19.12.2014 посадовою особою Васильківської ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складений акт від 06.01.2015 №5/1703/НОМЕР_1 (надалі ОСОБА_2 перевірки), який містить висновки про порушення:

- вимог статті 138, підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податкові зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 85169,55 грн., у тому числі за 2012 рік у розмірі 44765,90 грн. та за 2013 рік у розмірі 40403,65 грн.;

- вимог пункту 2 статті 6 Закону Україні «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», в результаті чого позивачем занижено суму єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірі 50190,17 грн., у тому числі за 2012 рік у розмірі 24245,89 грн. та за 2013 рік у розмірі 25944,28 грн.

Висновок податкового органу про заниження сум податкових зобов'язань та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» ґрунтується на твердженнях про безпідставне віднесення позивачем до складу своїх витрат cуми компенсації орендодавцю витрат на відрядження водіїв та витрат на придбання шин і автомобільного тенту, що призвело, у тому числі, і до заниження суми чистого оподаткованого доходу.

Як зазначив відповідач, оскільки умовою формування витрат, повязаних із поліпшенням орендованих автомобілів, є належність автомобілів до основних засобів, а позивачем до перевірки не було надано жодного документального підтвердження компенсації орендодавцем таких витрат; враховуючи, що позивачем не надано трудових або інших договорів, укладених між ним та громадянами ОСОБА_3 і ОСОБА_2, як доказ звязку понесених витрат зі своєю господарською діяльністю, податковий орган дійшов висновку про існуючі порушення законодавства.

На підставі ОСОБА_2 перевірки та відповідно до: пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.01.2015 № згідно з яким позивачеві збільшено податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 106461,94 грн., у тому числі, за основним платежем - 85169,55 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 21292,39 грн.; пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону Україні «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» відповідачем прийнято рішення від 22.01.2015 №, згідно з яким за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 50190,17 грн. до відповідача застосована штрафна санкція у розмірі 25099,59 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями позивач скористався своїм правом оскаржити їх у судовому порядку, звернувшись із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

У ході зясування обставин справи і перевірки їх доказами судом встановлено, що 26.05.2012 між орендарем - ФОП ОСОБА_1 та орендодавцем - ФОП ОСОБА_4 були укладені у простій письмовій формі договори оренди транспортних засобів з екіпажем (водієм) №3 та №4, за умовами яких орендодавець передає орендарю в тимчасове платне володіння та користування вантажні автомобілі з напівпричепами, а також зобовязується забезпечити своїми силами та засобами їх керування та технічну експлуатацію, а орендар зобовязується прийняти вказані автомобілі під керуванням екіпажу (водія) орендодавця та сплачувати орендну плату (а.с.95, 96).

Вказані договори містять ідентичні умови щодо цілей використання автомобілів та щодо прав і обовязків сторін.

Відповідно до пунктів 2.1 договорів, автомобілі використовуватимуться орендарем для вантажних перевезень по території України та за її межами.

В силу положень пункту 6.1.5 договорів, витрати з оплати праці екіпажу (водія) віднесено до обовязків орендодавця.

Сторонами не заперечувалось, що у періоді, який перевірявся, позивач здійснював господарську діяльність із надання послуг автоперевезень вантажів, у ході якої використовував два переданих йому в оренду вантажні автомобілі разом з екіпажем (водіями).

Особливості найму транспортного засобу з екіпажем, який його обслуговує, встановлено положеннями статті 805 Цивільного кодексу України за приписами частини першою якої передбачено, що управління та технічна експлуатація транспортного засобу, переданого у найм з екіпажем, провадяться його екіпажем. Екіпаж не припиняє трудових відносин з наймодавцем. Витрати на утримання екіпажу несе наймодавець.

Відповідно до положень статті 121 Кодексу законів про працю України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Однак, згідно з пунктами 6.2.2, 6.2.3 договорів, витрати, що виникають у звязку з комерційною експлуатацію автомобілів та напівпричепів, у тому числі, витрати на оплату пального та компенсацію за відрядження віднесено до обовязків орендаря.

Слід зазначити, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Жодних доказів визнання вказаних договір недійсними суду не надано.

Відтак, суд дійшов висновку, що встановлені орендними угодами обовязки позивача здійснювати компенсацію витрат орендодавця на відрядження екіпажів (водіїв), переданих в оренду транспортних засобів не суперечать чинному законодавству та є складовою умов оренди. Тому, відсутність трудових відносин між позивачем та водіями переданих в оренду транспортних засобів, не може, у даному випадку, бути підставою для тверджень про відсутність звязку між витратами на компенсацію витрат орендодавця на відрядження ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та господарською діяльністю орендаря.

У ході розгляду справи відповідачем не висловлено жодних зауважень щодо розміру та порядку розрахунку витрат, повязаних із відрядженням водіїв, а також щодо їх фактичного понесення позивачем. У звязку з цим, розмір та склад витрат не підлягає доказуванню.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно включено до витрат витрати на компенсацію орендодавцю витрат на відрядження водіїв орендованих автомобілів.

Що стосується віднесення позивачем до витрат витрати, які здійснені на придбання та встановлення на орендовані автомобілі автомобільного тенту та шин, суд зазначає наступне.

У розясненні Міністерства доходів і зборів України від 01.07.2013 «Облік орендованих автомобілів у підприємців, які застосовують загальну систему оподаткування» у частині користування автомобілем зазначено, що згідно зі статтею 800 Цивільного кодексу України орендар самостійно здійснює його використання у своїй діяльності і має право без згоди орендодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення автомобіля. Безпосередньо орендар несе витрати з обслуговування автомобіля, зокрема, на придбання пально-мастильних матеріалів, технічне обслуговування, ремонт, парковку, стоянку тощо.

У частині відображення орендної плати й витрат з експлуатації та обслуговування орендованого автомобіля у витратах орендаря-підприємця, який застосовує загальну систему оподаткування у вказаному розясненні зазначено, що згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності відповідно до розділу III цього Кодексу.

Підпунктом 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України встановлено, що до витрат операційної діяльності включаються витрати, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Так, витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення включаються до складу загальновиробничих витрат (пп. "г" пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу).

Витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання включаються до складу адміністративних витрат (пп. "в" пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 цього Кодексу).

Те саме стосується основних засобів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг: відповідні витрати включаються до складу витрат на збут (пп. "д" пп. 138.10.3 цього пункту).

Як загальновиробничі, так і адміністративні витрати й витрати на збут включаються до складу витрат операційної діяльності згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу. Тому, витрати на сплату орендної плати орендар-підприємець на загальній системі оподаткування має право віднести до складу податкових витрат. На таких самих підставах до витрат підприємця можна віднести витрати на пально-мастильні матеріали, інші експлуатаційні витрати щодо орендованого автомобіля, витрати на заробітну плату з нарахуваннями єдиного внеску водіїв.

Не можна віднести до складу витрат орендаря: витрати на страхування (автоцивілка, КАСКО) орендованого автомобіля, тому що він не перебуває у складі основних засобів орендаря і не належить до категорії його майна (саме цих вимог необхідно дотримуватися згідно з пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу, щоб витрати зі страхування автомобіля віднести до складу податкових); витрати на ремонти, інші поліпшення орендованого автомобіля, тому що для фізичної особи - підприємця не передбачено ведення податкового обліку основних засобів, а саме: можливість ведення такого обліку є однією з підстав відносити ремонтні тощо витрати до складу податкових (пункти 146.1, 146.11, 146.12 ст. 146 зазначеного Кодексу).

Таким чином, в узагальнюючій податковій консультації зазначено, що до витрат підприємця можна віднести витрати на пально-мастильні матеріали, інші експлуатаційні витрати щодо орендованого автомобіля. Водночас, не можна віднести до складу витрат орендаря витрати на ремонти, інші поліпшення орендованого автомобіля.

Порядок проведення технічного обслуговування і ремонту дорожніх транспортних засобів, який розповсюджується на юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють експлуатацію, технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів (за винятком тролейбусів, мопедів і мотоциклів) незалежно від форм власності визначається Положенням про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженим наказом Мінтрансу України від 30.03.1998 № 102, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.04.1998 за № 268/2708.

Пунктом 3.19. зазначеного положення передбачено, що операції щодо заміни на ДТЗ шин та акумуляторних батарей не належать до реконструкції, модернізації, технічного переозброєння та інших видів поліпшення ДТЗ, а отже не є, в тому числі, ремонтом.

Тому, суд погоджується з доводами позивача, що витрати на заміну шин на орендованих автомобілях є витратами, що повязані із експлуатаційними витратами.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про факт заміни шин без врахування норм експлуатаційного пробігу, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів недотримання їх позивачем. Більш того, кожна річ може мати експлуатаційні чи виробничі дефекти, з якими вона не допускаються до експлуатації з огляду на небезпечність її технічного стану або не підлягає ремонту через неприйнятні витрати.

Також відповідно до пояснень позивача, що не заперечувалось відповідачем, придбані шини використовуються у його господарській діяльності і після закінчення дії договорів оренди на інших автомобілях.

Встановлення на орендований автомобіль тенту також не можна розцінювати, у даному випадку, як поліпшення або ремонт автомобіля, оскільки він не є невідємною частиною транспортного засобу, може використовуватись орендарем в подальшому для інших автомобілів або цілей та необхідний для забезпечення якості перевезень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати позивача на заміну шин та встановлення автомобільного тенту, у даному випадку, є експлуатаційними витратами орендаря.

Поряд з цим суд констатує, що ОСОБА_2 перевірки не містить жодного обґрунтування неправомірності включення позивачем до витрат витрати на купівлю палива, придбання та заміну витратних матеріалів (омивателів, габаритних ламп тощо) та на оплату послуг стоянки, здійснення митних платежів. Водночас, такі витрати також не визнані відповідачем.

Також суд звертає увагу, що відповідно до пункту 52.6. статті 52 Податкового кодексу України, не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована ресурсів (пункт 53.1. статті 53 Податкового кодексу України).

Суд не приймає до уваги, як доказ протиправності включення позивачем до витрат витрати на купівлю та встановлення на орендовані автомобілі автомобільного тенту і автомобільних шин твердження, що позивач повинен був би отримати від орендодавця компенсацію за придбані та встановленні автозапчастини, з огляду на те, дані твердження є виключно припущенням. Водночас, дані правовідносини чітко врегульовані відповідними договорами оренди.

Відтак, суд дійшов висновку, що витрати позивача на заміну шин та встановлення автомобільного тенту, правомірно віднесені ним до витрат у відповідності до положень Податкового кодексу України у редакції, що діяла на час виникнення зазначених господарських операцій.

Відповідно до приписів частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.01.2015 ФОП ОСОБА_1 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український цент судових експертиз» із заявою щодо проведення економічного дослідження та надання висновку з питання щодо документального підтвердження висновків ОСОБА_2 перевірки.

За результатами проведеного дослідження експертом ОСОБА_5 складений висновок від 17.02.2015 №1-17/02 експертного економічного дослідження за листом ФОП ОСОБА_1 (а.с.27-50).

Однак, суд не приймає до уваги наведені у ньому висновки, оскільки дане дослідження не є судовою експертизою у розумінні Закону України «Про судову експертизу».

Разом з цим, позивачем до матеріалів справи приєднані оригінали документів первинного бухгалтерського та податкового обліку, які також були надані на дослідження експерту, щодо використання ФОП ОСОБА_1 двох орендованих вантажних автомобілів, зокрема, чеки, квитанції, акти виконаних робіт, прибуткові накладні, банківські документи тощо; договори оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 26.05.2012 №3 та від 26.05.2012 №4; накази орендодавця про відрядження водіїв; акти узгодження суми компенсації добових; листи орендаря, адресовані орендодавцеві щодо необхідності службових відряджень; податкові декларації про майновий стан і доходи ФОП ОСОБА_1 за 2012 рік та 2013 рік.

У ході розгляду справи жодних зауважень чи заперечень щодо змісту наявних документів, невідповідності приписам законодавства підтвердних документів, що засвідчують вартість витрат, неправильності здійснення математичного розрахунку добових, перевищення граничних норм добових для відрядження, а також щодо їх фактичного понесення позивачем відповідачем суду не надано, а судом таких розбіжностей не встановлено.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу, що відповідно до положень статті 58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення повинно містити, зокрема, підставу для нарахування (зменшення) податкового зобов'язання; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків.

Так, оскаржувані рішення прийняті відповідачем на підставі статті 138 та підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України. Однак, станом на дату прийняття оскаржуваних рішень, у Податковому кодексі України дані норми права не регулюють склад витрат та порядок їх визнання, відсутні положення саме підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140. Водночас, статті 138 та 140 визначають різниці, які виникають при нарахуванні амортизації необоротних активів та порядок визначення різниці, які виникають при здійсненні фінансових операцій, відповідно.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.

Водночас, позивач під час судового розгляду довів суду належними та достатніми доказами звязок понесених витрат із своєю господарською діяльністю та правомірність формування їх показників.

З огляду на зазначене, беручи до уваги докази наявні у матеріалах справи у їх сукупності суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Жодних заяв з приводу відшкодування судових витрат позивачем суду не заявлено, у звязку з цим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 22.01.2015 №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 22.01.2015 №.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови 05 травня 2015 року