Справа № 2а-2158/11/0970
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" квітня 2015 р. м. Київ К/800/60484/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Веденяпіна О.А.,
Ланченко Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Карпатнафтобуд»

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року

у справі № 2а-2158/11/0970

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Карпатнафтобуд»

до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції

про скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Відкрите акціонерне товариство «Карпатнафтобуд» звернулось до суду з адміністративним позовом до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.10.2011 року позов задоволено. Визнано нечинними та скасовано податкові повідомлення-рішення Калуської об'єднаної державної податкової інспекції від 14.12.2010 року № /0, № /0 та від 15.04.2011 року № .

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.10.2011 року у справі № 2а-2158/11/0970 скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, суд касаційної інстанції в силу статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами планової виїзної перевірки ВАТ «Карпатнафтобуд» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період, валютного та іншого законодавства за період 01.10.2008 року по 30.06.2010 року, відповідачем складено акт від 01.12.2010 року №4287/23-01/04711040, яким встановлено порушення: - п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1 ст. 5, п.п. 5.2.1, 5.2.5 п. 5.2, пп. 5.6.1 п. 5.6 ст. 5, п. 5.7.1 п. 5.7 ст. 5, пп. 5.3.9 п. 5.3, пп. 5.4.8 п. 5.4 ст. 5, пп. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8, п.п. 11.3.1, 11.3.5 п. 11.3 ст. 11, п. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток за 2008 рік в сумі 185 692, 00 грн., за три квартали 2009 року в сумі 191 715, 00 грн., за 2009 рік в сумі 86 914, 00 грн.; завищено податок на прибуток за півріччя 2009 року в сумі 150, 00 грн., за 1-й квартал 2010 року в сумі 205, 00 грн., за півріччя 2010 року в сумі 1 695, 00 грн.; занижено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за 1-й квартал 2009 року в сумі 370 531, 00 грн., за півріччя 2009 року в сумі 757 320, 00 грн., за 1-й квартал 2010 року в сумі 251 841, 00 грн., за півріччя 2010 року в сумі 426 045, 00 грн.; - п.п.7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість всього в сумі 373 231, 00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 14.12.2010 року: - № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 373 231, 00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 186 616, 00 грн.; - № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств в розмірі 270 911, 00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 136 303, 00 грн.

За результатами адміністративного оскарження податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.04.2011 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств в розмірі 52 400, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо протиправного прийняття податкових повідомлень-рішень, оскільки позивачем сформовано валові витрати та правомірно віднесено до складу податкового кредиту за відповідні періоди податок на додану вартість з придбання послуг від його контрагентів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, оскільки надані позивачем як платником податку документи не підтверджують виконання спірних господарських операцій.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно із пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Підпунктом 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Законом України «Про податок на додану вартість» визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, в перевіряємому періоді позивачем укладено договори з ПП «Ю.ЗОР» - субпідряду та постачання, з ПП «Інтерагро-Форум» - підряду, ПП «Інвідіа» - поставки, ПП «Будсервіс - Партнер» - субпідряду.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріалами справи підтверджується фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами за спірними правочинами, зокрема договорами, податковими накладними, видатковими накладними, актами приймання виконаних підрядних робіт, підсумковими відомостями ресурсів, довідками про вартість виконаних підрядних робіт, платіжними дорученнями, банківською випискою.

Вказані контрагенти на момент укладення та виконання договорів були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України та мали свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість.

Крім того, ПП «Ю.ЗОР», ПП «Будсервіс-партнер» та ПП «Інтерагро-форум» мали відповідні ліцензії на проведення будівельних робіт.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення позивачем відповідних сум до складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість відповідно до первинних документів, які складені на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції погодився із доводами податкового органу про нереальність господарських операцій, які базуються, зокрема, на актах перевірок контрагентів позивача, бази даних ДПС, податковій звітності.

Суд касаційної інстанції в даному випадку зазначає про персональну відповідальність кожного платника за ведення податкового обліку. Відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагентів позивача, а саме відносно посадових осіб цих суб'єктів господарювання, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, податковим органом не надано.

Таким чином, у даній справі суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про задоволення позову, адже відповідні договори були укладені з метою виконання укладених договорів підряду з Проектно-виробничим архітектурно-планувальним госпрозрахунковим бюро Болехівської міської ради та Петранківською сільською радою, що підтверджується матеріалами справи.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами мали реальний характер.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку щодо правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Отже, прийняте апеляційним судом нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції - залишенню в силі відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Карпатнафтобуд» задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року у справі № 2а-2158/11/0970 скасувати.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.10.2011 року у справі № 2а-2158/11/0970 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді О.А.Веденяпін

Л.В.Ланченко