Справа № 182/7566/14а (2а/0182/239/2014)
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

21 квітня 2015 рокусправа № 182/7566/14а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1 (дов. від 14.03.14)

відповідачів: - Іщенко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року

у справі № 182/7566/14-а

за позовом ОСОБА_3

до Новоіванівської сільської ради та Новоіванівського сільського голови Іщенко Ігоря Олександровича

про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Новоіванівської сільської ради та Новоіванівського сільського голови Іщенко І.О., в якому просила:

- встановити юридичний факт, що сільський голова Іщенко І. О., Новоіванівська сільрада умисно грубо порушують вимоги чинного законодавства, ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», а саме: розбазарюють землі територіальної громади - видають землі територіальної громади громадянам для введення підприємницької діяльності - садівництва без належного оформлення та оплати податків, не реагують на подані заяви членами територіальної громади про порушення вимог чинного законодавства громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_5 тощо.

- визнати дії (бездіяльність) сільського голови Іващенка І. О., Новоіванівської сільради по завідомому введенні ОСОБА_3 в оману про власника-користувача земельної ділянки в АДРЕСА_1, по ухиленню від надання відповіді на викладені питання в заяві від 31.07.2014, стверджування, що ОСОБА_5 з 2009 року (крім 2014 року - оплата є) сплачує плату за землю за фактичне використання земельної ділянки в розмірі передбаченому чинним законодавством, в повному обсязі та в установлені законом терміни - незаконними;

- зобов'язати сільського голову Іващенка І. О., Новоіванівську сільраду дати відповіді на питання, викладені ОСОБА_3 в заяві від 31.07.2014.

Позов обґрунтовано тим, що гр.ОСОБА_4 на протязі сього сезону в 2013 року обробляв яблуневий сад на земельній ділянці в АДРЕСА_1, механічними засобами, використовував у якості пестицидів - метафос, чим порушув санітарні норми. Позивач зверталась до сільського голови з проханням про допомогу та усунення грубих поршень з боку ОСОБА_4 чинного законодавства, на що отримала лист, в якому зазначено, що з гр.ОСОБА_7 проведено роз'яснювальну роботу. Водночас позивач подав скарги до інших установ з цим же проханням, але ОСОБА_4 продовжував застосовувати ядохімікати під час обробки яблуневого саду. З огляду на те, що відповідачі на звернення позивача не реагують, відповіді, які позивач отримував на свої попередні звернення, містять недостовірну та неправдиву інформацію, ОСОБА_3 звернулась з даним позовом до суду.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 у задоволенні позову відмовлено. Постанову суду мотивовано не доведеністю позивача порушення його прав.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. Позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_4 обробляє яблуневий сад 8-10 разів на сезон: Метафосом, «Кораген 20 КС», «Актара 25», біопрепаратом «Гуапсин». В липні 2014 року ОСОБА_4 після того, як показав членам комісії біопрепарат Гуапсин, вночі обробляв яблуневий сад іншими отрутохімікатами. Земельна ділянка з засадженим яблуневим садом ОСОБА_7 межує з домоволодіннями, в яких проживає більше 50 чоловік, крім того, ця земельна ділянка безпосередньо підходить до дороги, зупинки автобуса, з якої мешканці села їдуть по своїм справам, а сільські діти їдуть до школи, приїздять зі школи. Таким чином, не тільки на проживаючих навколо цієї земельної ділянки впливають пестициди, які застосовую в своєму саду ОСОБА_4, а і інших мешканців с.Новоіванівка. Перед проведенням обробки саду, ОСОБА_4 попереджувальні знаки не встановлює, не оповіщає мешканців села: - про майбутні роботи, - якими пестицидами обробляє і на який строк діють ці пестициди, протягом яких забороняється перебування людей в обробленій зоні, при обприскуванні саду використовує не сертифіковані технічні засоби з значним радіусом розпилення, чим порушує п.п.6.11.7, 6.11.13-6.11.17, п.6.11 Наказу МОЗ України 03.08.98 № 1, тоді як цей яблуневий сад знаходиться в середині населеного пункту.

Саме по розпорядженню сільського голови створено комісію з відповідних спеціалістів, яка розглядала подані позивачем заяви до різних установ, але з одним і тим же проханням про допомогу та зобов'язати ОСОБА_4 виконувати вимоги чинного законодавства. Але ОСОБА_4 як продовжував, так і продовжує обробляти яблуневий сад отрутохімікатами з грубим порушенням вимог чинного законодавства, люди хворіють, але посадовим особам, і сільському голові Іщенко І. О., до цього байдуже. Позивач вважає, що це робиться умисно і саме для того, щоб скоріше вимерли селяни і залишили свої домоволодіння з земельними ділянками.

Суд першої інстанції не встановив фактичних обставин: чи дійсно платив земельний податок ОСОБА_4 на протязі 2009 - 2013 років включно, крім того, позивач сумнівається, що надана суду довідка відповідає дійсності. Позивач сама є членом територіальної громади і заінтересована в належному, своєчасному поповненні бюджету територіальної громади та його належному використанні - це прямі інтереси скаржника. А в цьому разі мається пряме ухилення від сплати земельного податку не члена територіальної громади, і безпосереднє сприяння у цьому сільського голови Іщенка І. О.

Сільський голова Іщенко І. О. проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржувану постанову суду першої інстанції обґрунтованою та правомірною, зазначає, що не зрозумілим є, що саме порушила Новоіванівська сільрада в контексті статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування»; Новоіванівський сільський голова Іщенко І. О. не має можливості у зв'язку із відсутністю повноважень, розпоряджатися землею територіальної громади, оскільки відповідними повноваженнями щодо прийняття рішень про передачу земельних ділянок у власність (оренду) наділена рада, розгляд таких питань відбувається на пленарних засіданнях ради. Щодо сплати земельного податку зазначено, що в матеріалах справи міститься довідка від 29.10.2014 № 241-02.13 про сплату громадянкою ОСОБА_5 земельного податку за земельну ділянкуКрім того, Новоіванівська сільрада не приймала рішень про передачу громадянину ОСОБА_4 земельної ділянки у власність чи в оренду.

Крім того, з 18.08.2014 по 21.10.2014 Новоіванівський сільський голова Іщенко І. О. перебував у відпустці, тому визнавати незаконними дії відповідача-2 щодо неналежного розгляду звернення громадянки ОСОБА_3 від 31.07.2014 є недоречним, оскільки розгляд звернення з 14.08.2014 здійснювала виконуюча обов'язки Новоіванівського сільського голови Кольвах В. При цьому, відповідь на звернення громадянки від 31.07.2014 Новоіванівською сільрадою надано.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, земельна ділянка ОСОБА_3 у с.Новоіванівка межує з земельною ділянкою, на якій знаходиться яблуневий сад, що обробляє ОСОБА_4

Земельна ділянка в АДРЕСА_1, використовується сім'єю ОСОБА_4 з 2009 року, оформлювати земельну ділянку в оренду за відповідною заявою розпочали тільки у липні 2014 року (а. с.30).

Разом з тим, матеріали справи містять довідку виконкому Новоіванівської сільради від 29.10.2014 № 241-02.13, згідно якої від ОСОБА_5 надходила плата за землю у 2009-2014 р.р. (а. с.29).

Також відповідач подав апеляційному суду лист Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 30.01.2015 № 2196/10/04-07-15-04.37, в якому повідомлено, що станом на 30.01.2015 по ОСОБА_5 та ОСОБА_4 податковий борг по земельному податку відсутній.

Позивач - ОСОБА_3 неодноразово зверталась до відповідачів з заявами з приводу порушень вимог чинного законодавства громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо використання отруйних хімікатів при обробці яблуневого саду (а. с.10-21).

На звернення позивача була створена комісія, за участю спеціалістів управління Держсанепідслужби, спеціалістів фіто-санітарної інспекції, дільничного інспектора Нікопольського МВ УМВС, спеціаліста нікопольської райдержадміністрації, землевпорядника, якою проводилась перевірка використання ОСОБА_7 земельної ділянки згідно цільового призначення, а також перевірка способів використання пестицидів для обробки саду, проводилась роз'яснювальна робота з ОСОБА_7 щодо добросусідства (а. с.10-12, 15-17, 19-21).

Зокрема, у відповіді ГУ Держсанепідслужби у Дніпропетровській області від 15.08.2014 зазначається, що ОСОБА_4 проводив обробку яблуневого саду пестицидами «Кораген», «Актара», які дозволені для роздрібного продажу населенню відповідно до «Переліку пестицидів і агрохімікатів, дозволених до використання в Україні», та «Гуапсин», які дозволений до використання в Україні згідно вимог Закону України «Про пестициди і агрохімікати» (а. с.21).

За результати розгляду звернень позивачу надавались письмові відповіді з висновками по поставленим питанням та копії актів створених комісій, в тому числі надана відповідь і на звернення від 31.07.2014.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, що відповідачі умисно грубо порушують вимоги чинного законодавства, ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в України».

Згідно приписів ч.ч.1, 2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У ч.4 ст.105 КАС України встановлено, що адміністративний позов може містити вимоги про:

1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;

2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;

5) виконання зупиненої чи невчиненої дії;

6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Юридичний факт - це зазначене в гіпотезі норми права конкретна життєва обставина, що є підставою виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Згідно положень ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті тощо.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, умисне грубе порушення вимог чинного законодавства не є юридичним фактом у розумінні чинного законодавства і звернення з позовною вимогою про встановлення юридичного факту щодо умисного грубого порушення вимог чинного законодавства до адміністративного суду є невірно обраним позивачем способом захисту порушеного права та охоронюваних законом інтересів з огляду на наведені вище положення процесуального законодавства.

Стосовно суті заявленого позову колегія суддів погоджується з відповідачем-2, що Новоіванівська сільрада не може порушувати ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» від 21.05.97 № 280/97-ВР, оскільки вказана стаття 42 визначає «Повноваження сільського, селищного, міського голови», тобто не стосується повноважень відповідача-1 - Новоіванівської сільради.

Щодо посилань на порушення сільським головою Іщенко І. О. приписів ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», що полягає у розбазарюванні землі територіальної громади (видачі землі територіальної громади громадянам для введення підприємницької діяльності - садівництва, без належного оформлення та оплати податків), відповідно до п.34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Отже, на пленарних засіданнях обраними депутатами приймаються колективні рішення щодо передачі у користування, власність земельних ділянок.

Тобто питання щодо передачі у користування, власність земельних ділянок до повноважень голови сільради не входить, тому посилання позивача на розпорядження земельними ділянками і порушення при цьому вимог чинного законодавства відповідачем-2 є безпідставним.

Стосовно сплати податків гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_5 колегія суддів зауважує, що згідно приписів Податкового кодексу України контролюючими органами, до повноважень яких входить контроль за своєчасністю та повнотою сплати податків є органи Державної фіскальної служби України і лише стосовно тих осіб, які являються платниками податків в силу приписів чинного законодавства.

Тобто питання щодо сплати земельного податку до повноважень ані голови сільради, ані самої сільради не входить, тому посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства відповідачами у даному випадку також є безпідставним.

Тим більш, що, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не вказується, яким чином несплата податків сусідами по земельній ділянці та користування земельною ділянкою без належно оформлених документів порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Також позивачем не зазначено, до яких саме негативних наслідків для самої ОСОБА_3 призвела така несплата податків сусідами по земельній ділянці та користування земельною ділянкою без належно оформлених документів.

З цих підстав відхиляються і посилання позивача на те, що такі незаконні дії відповідачів порушують її права, як члена територіальної громади.

Тим більш, що виходячи з положень ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» саме сільський голова представляє інтереси територіальної громади села.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що фактично позивач вважає, що саме ОСОБА_4 вчиняє дії (по обробленню яблуневого саду), які порушують правила (санітарні норми), мають негативні наслідки для екології села та його мешканців.

Тобто суть даного спору полягає саме у незаконності дій ОСОБА_4, а не відповідачів.

Разом з тим, позивачем не наведено норму чинного законодавства, яка б визначала, що до кола повноважень сільського голови та сільради входить контроль за дотриманням санітарних норм фізичними особами.

Посилання позивача на відсутність реагувань відповідачів на подані заяви членами територіальної громади про порушення вимог чинного законодавства громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_5 спростовується вищенаведеними обставинами та самою ОСОБА_3, яка зазначає про отримання відповідей на її звернення, створення комісій тощо.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, що відповідачі умисно грубо порушують вимоги чинного законодавства, ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» не підлягає задоволенню.

Наведене, в свою чергу, також свідчить і про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання дій (бездіяльності) сільського голови Іващенка І. О., Новоіванівської сільради по завідомому введенні ОСОБА_3 в оману про власника-користувача земельної ділянки в АДРЕСА_1, по ухиленню від надання відповіді на викладені питання в заяві від 31.07.2014, стверджування, що ОСОБА_5 з 2009 року (крім 2014 року - оплата є) сплачує плату за землю за фактичне використання земельної ділянки в розмірі передбаченому чинним законодавством, в повному обсязі та в установлені законом терміни - незаконними.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідачів дати відповіді на питання, викладені ОСОБА_3 в заяві від 31.07.2014, апеляційний суд, виходячи з фактичних обставин справи, погоджується з судом першої інстанції, що відповідь позивачу на її заяву від 31.07.2014 була надана, що не спростовано і самим позивачем шляхом надання належних доказів.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст.3 цього ж Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

При цьому у ч.1 ст.5 Закону України «Про звернення громадяни» визначено, що звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Тобто при реалізації права на звернення громадян особа повинна враховувати, що таке звернення повинно бути направлено (адресовано) саме тій особі, яка уповноважена в силу приписів чинного законодавства вирішувати питання, що порушуються у зверненні громадянином.

За правилами ст.15 вказаного Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, подане позивачем звернення (заява) від 31.07.2014 адресоване як відповідачам, так і Державній санітарно-епідеміологічній службі, отже заява позивача підлягає розгляду відповідачами в частині, що стосується їх повноважень та компетенції у спірних питаннях.

Виходячи з фактичних обставин справи, колегією суддів не встановлено порушення з боку відповідачів строків розгляду заяви, надані позивачеві відповіді відповідають вимогам ч.5 ст.15 Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР, а відтак, відсутні правові підстави для визнання прав позивача порушеними при наданні відповіді на його звернення (заяву), і, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій відповідачів щодо ухилення від надання відповіді на викладені в заяві від 31.07.2014 питання та зобов'язання відповідачів надати відповіді на питання, викладені ОСОБА_3 в заяві від 31.07.2014.

Незадоволення позивача наданими на її звернення відповіддями не свідчить про протиправність дій відповідачів чи порушення ними порядку розгляду звернення позивача.

Суд першої інстанції під час розгляду справи в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року у справі № 182/7566/14-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко