Справа № 2а-1870/5924/11
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року м. Київ К/9991/14154/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20.10.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2012

у справі №2а-1870/5924/11

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції в м. Суми

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 20.10.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2012, в задоволенні позову відмовлено.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позову, з підстав невірного застосування норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши під час попереднього судового засідання повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для визначення позивачеві за податковими повідомленнями-рішеннями від 21.04.2011 № /0/32213 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 16015 грн. та № /0/32215 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в загальній сумі 4012,34 грн., слугували висновки акта перевірки про неправомірне віднесення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту відповідно витрати та податок на додану вартість, сплачені за операціями з придбання послуг у ВАТ «Сумиоблагротехсервіс» за стоянку легкового автомобіля, придбання бензину та автозапчастин на цей автомобіль, вартості послуг стільникового зв?язку, оплати за навчання користування комп?ютером, амортизаційні відрахування, придбання телефону-факсу, мобільного телефону, комп?ютера, флеш-карти, автомобільних шин, велосипеду, кепки,шліфувальної машинки та круга обрізного, лінолеуму, ламп освітлення, які не пов?язані з господарською діяльністю позивача, а також з придбання второпласту та ганчір?я у ТОВ «Компанія Прогрес» , які не мали реального характеру.

Для надання правової оцінки щодо формування платником податку валових витрат та податкового кредиту необхідно застосовувати положення ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР та пп. 7.2, 7.4, 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, якими регламентувався порядок визначення валових витрат та податкового кредиту на час виникнення спірних правовідносин та якого платник податків (покупець) зобов'язаний був дотримуватися і за умови порушення якого, формування валових витрат та податкового кредиту може бути визнано неправомірним.

Відповідно до ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» оподатковуваним доходом є сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом та документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Згідно пунктів 5.1, 5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються, зокрема, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Визначальною підставою віднесення тих чи інших витрат підприємства до складу валових витрат є їх використання у господарській діяльності підприємства.

У пункті 1.32 статті 1 названого Закону визначено, що господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Аналіз положень п.1.32 ст.1 та ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» дає підстави для висновку про те, що необхідною умовою для включення витрат до валових витрат підприємства є, зокрема, належне документальне підтвердження факту здійснення господарської операції (позаяк наслідки у податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції відповідно до їх економічного змісту), при цьому презумується, що така господарська операція здійснюється з врахуванням комерційного інтересу, розумного співвідношення розміру понесених витрат та очікуваної вигоди.

Додатком № 7 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.1993 за № 64, передбачено, що оскільки фізична особа - платник податку не є юридичною особою і платником податку на прибуток, не має обов'язку вести бухгалтерській облік, тому формує витрати за переліком статті 5 «Валові витрати» і відповідно до статті 8 «Амортизація» вказаного Закону з деякими особливостями.

Положення статті 5 («Валові витрати») застосовуються в частині підтвердження первинними документами витрачених сум згідно із операціями (які відповідають переліку статті 5), за результатами або за участю яких у податковому періоді (у звітному кварталі) безпосередньо отриманий дохід.

Відповідно до статті 8 («Амортизація») можливо додатково зменшити валовий дохід виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації до балансової вартості груп основних фондів, лише у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством фінансів України.

До податкової декларації за звітний податковий період, включаються тільки прямі валові витрати і суми амортизаційних відрахувань, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально.

Таким чином, наведені вище норми дозволяють фізичній особі підприємцю формувати валові витрати і нараховувати амортизацію у межах наведених вище норм, дотримання яких позивачем не підтверджено, у зв?язку з чим здійснене податковим органом донарахування податку з доходів фізичних осіб в розмірі 3209,81 грн. є правомірним.

Крім того, наявність законодавчо визначених обставин для формування валових витрат та податкового кредиту є обов'язковою, але не є безумовною підставою для визнання правомірності такого формування за умови якщо господарські операції не мали реального характеру через їх безтоварність.

Господарська операція має бути не тільки документально оформленою, а й повинна об'єктивно призвести до зміни складу активів платника податків. В основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини використання позивачем, придбаних у періоді, що перевірявся, ТМЦ та послуг для власних потреб, а також про те, що господарські операції з придбання у ТОВ «Компанія Прогрес» ганчір?я, набивки, фторопласту не мали реального характеру, оскільки основним видом діяльності зазначеного підприємства є консультування з питань комерційної діяльності та управління, зазначений контрагент за місцем реєстрації не знаходиться про що внесений запис до Єдиного державного реєстру, щодо нього порушено справу про банкрутство, до податкових зобов?язань суми ПДВ за операціями з ФОП ОСОБА_2 не включені, суд касаційної інстанції вважає за правильне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20.10.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2012 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун