Справа № 349/1995/14а,2а/349/9/15
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 р. Справа № 876/2503/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Мікули О.І., Рибачука А.І.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Рогатинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Рогатинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області (далі - УСЗН) в якому просила визнати незаконною відмову відповідача щодо призначення та виплати їй державної соціальної допомоги у відповідності до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам» (далі - Закон №1727-IV) та зобов'язати призначити та виплачувати таку з 01.12.2014.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем безпідставно відмовлено їй у призначенні вказаної допомоги, оскільки сукупний дохід її сім'ї яка складається із п'яти осіб є меншим за прожитковий мінімум, а відтак вона повністю підпадає під визначення малозабезпеченої особи, яка потребує відповідної допомоги, однак зазначене необґрунтовано та протиправно не взято до уваги УСЗН.

Постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2015 року в справі №349/1995/14-а у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила ОСОБА_1, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою задовольнити позов в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі вказує на обставини викладені в позовній заяві та зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги тлумачення понять наданих Конституційним Судом України, а відтак необґрунтовано та помилково визначено склад її сім'ї, що призвело до протиправного позбавлення її права на соціальну допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в розумінні Закону №1727-IV сім'я позивачки складається лише із двох осіб, а відтак сукупний дохід є більшим за прожитковий мінімум, що виключає підстави для отримання відповідної допомоги.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 в листопаді 2014 року звернулась до УСЗН із заявою, в якій просила призначити їй державну соціальну допомогу у відповідності до Закону №1727-IV.

Проте, листом від 25.11.2014 №04/2191 позивачці було відмовлено у призначенні такої допомоги у зв'язку із тим, що середньомісячний сукупний дохід перевищує прожитковий мінімум для сім'ї, та становить на одного члена 2120,66грн (а.с.6).

Не погодившись із такою відмовою УСЗН, позивач звернулась до суду із цим адміністративним позовом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, а також надання державної соціальної допомоги на догляд визначає Закон №1727-IV.

Державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам - щомісячна державна допомога, що надається відповідно до норм цього Закону у грошовій формі особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам (ст.1 Закону №1727-IV).

Статтею 2 Закону №1727-IV передбачено, що громадяни України, які досягли віку, встановленого ст.1 цього Закону, або є інвалідами і не одержують пенсію та постійно проживають на території України, мають право на державну соціальну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст.4 цього Закону, державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, яка:

1) досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не має права на пенсію відповідно до чинного законодавства або визнана інвалідом в установленому порядку;

2) не одержує пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві, передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»;

3) є малозабезпеченою особою (крім інвалідів, зазначених у п.4 цієї частини);

4) є інвалідом I групи, середньомісячний сукупний дохід якого не перевищує 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Призначення і виплата державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ).

Державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державна соціальна допомога на догляд призначаються з дня звернення за допомогою (ст.5 Закону №1727-IV).

Згідно ст.6 Закону №1727-IV розмір державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам за умовами, передбаченими ч.1 ст.4 цього Закону, встановлюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність: інвалідам I групи, жінкам, яким присвоєно звання «Мати-героїня», - 100 відсотків; інвалідам II групи - 80 відсотків; інвалідам III групи - 60 відсотків; священнослужителям, церковнослужителям та особам, які протягом не менше десяти років до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» займали виборні або за призначенням посади у релігійних організаціях, офіційно визнаних в Україні та легалізованих згідно з законодавством України, за наявності архівних документів відповідних державних органів та релігійних організацій або показань свідків, які підтверджують факт такої роботи, - 50 відсотків; особам, які досягли віку, встановленого ст.1 цього Закону, - 30 відсотків.

Із вищенаведеного вбачається, що чинним законодавством визначено умови отримання особою, зокрема державної соціальної допомоги інвалідам. Такими, згідно ст.4 Закону №1727-IV є визнання особи інвалідом в установленому порядку, не отримання нею пенсії або соціальних виплат, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві, а також особа повинна бути малозабезпеченою (окрім інвалідів І групи).

На виконання вимог ст.4 Закону №1727-IV, КМУ постановою від 02.04.2005 №261 було затверджено «Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд» (далі - Порядок).

Згідно п.3 вказаного Порядку до малозабезпечених осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державну соціальну допомогу на догляд, належать особи, середньомісячний сукупний дохід яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує прожитковий мінімум, визначений для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до пунктів 25-26 Порядку середньомісячний сукупний дохід сім'ї для призначення соціальної допомоги і допомоги на догляд обчислюється згідно з пунктами 3 - 9 Методики, затвердженої наказом Мінпраці, Мінекономіки, Мінфіну, Держкомстату і Держкомсім'ямолоді від 15.11.2001 №486/202/524/455/3370 (з наступними змінами), зареєстрованим у Мін'юсті 07.02.2002 за №112/6400.

Середньомісячний сукупний дохід особи для визначення права на призначення соціальної допомоги та допомоги на догляд обчислюється шляхом ділення середньомісячного сукупного доходу сім'ї на кількість членів сім'ї, які включаються до її складу.

До складу сім'ї включаються:

чоловік, дружина, діти, які перебувають на їх утриманні, віком до 18 років;

діти - студенти вищих навчальних закладів I - IV рівня акредитації та професійно-технічних навчальних закладів з денною формою навчання віком до 23 років, які не мають власних сімей, у тому числі ті, що одержують стипендію, незалежно від того, де вони проживають (разом з батьками чи перебувають на навчанні в іншому населеному пункті);

особи, шлюб яких не зареєстровано, якщо вони разом проживають та ведуть спільне господарство;

усиновлені діти, які проживають з усиновителями.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених положень Порядку, апеляційний суд приходить до висновку, що КМУ на виконання вимог ст.4 Закону №1727-IV було чітко визначено членів сім'ї, які включаються до її складу для розрахунку середньомісячного сукупного доходу особи для визначення права на призначення соціальної допомоги.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року в справі №3-рп/2012 було визначено, що: надання Верховною Радою України права КМУ встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктом 2 ст.116 Конституції України, отже, КМУ регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України; нормативно - правові акти КМУ, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої ст.4 БК України, отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти КМУ, прийняті на підставі і на виконання БК України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік; суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності, цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів КМУ, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання БК України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України; рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Більше того, у рішенні від 26 грудня 2011 року в справі №20-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Враховуючи наведене, та те, що Порядок є діючим і у встановленому порядку не скасований, то призначення та виплата відповідної державної соціальної допомоги позивачу повинна здійснюватись із врахуванням його положень, які в свою чергу визначають членів сім'ї які включаються до її складу, при цьому саме з метою захисту найбільш незахищених верств населення та економії бюджетних коштів задля збереження балансу інтересів усього суспільства.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із довідки виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області від 25.11.2014 №1225, позивачка проживає разом із чоловіком ОСОБА_2 (інвалід ІІ групи), а також дітьми ОСОБА_3 - 1982 року народження (32 роки) та ОСОБА_4 - 1990 року народження (24 роки) і онукою.

Відтак, до членів сім'ї позивача, які включаються до її складу у відповідності до п.26 Порядку відноситься лише чоловік, оскільки діти старші за 23 роки та онуки не є такими в розумінні Закону №1727-IV та вказаного Порядку.

Більше того, згідно вказаної довідки можна дійти висновку, що у позивача наявні працездатні родичі - дочка та син, що відповідно до вимог статей 202, 203 СК України зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Представником позивача у судовому засіданні було підтверджено, що діти позивачки працюють та отримують відповідні доходи, однак апеляційний суд звертає увагу, що позивач при звернення до УСЗН із заявою про призначення державної соціальної допомоги інваліду не вказувала про їх доходи.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідач відмовляючи у призначенні їй державної соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.І. Мікула

Суддя А.І. Рибачук

Повний текст виготовлений 30 квітня 2015 року.