Справа № 823/501/15
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Черкаси справа № 823/501/15

17 годин 09 хвилин

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участю секретаря - Роя О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу №823/501/15

за позовом ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1.) [позивач - особисто]

до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (надалі - ГТУЮ у Черкаській області) [представник відповідача Шаповал О.В. - за довіреністю]

про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, прийняв постанову.

ОСОБА_1, звернувшись до суду з адміністративним позовом до ГТУЮ у Черкаській області, просив:

- визнати неправомірними та незаконними дії службових осіб ДВС ГУЮ у Черкаській області щодо внесення квартири АДРЕСА_1, належної позивачеві на праві приватної власності, до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, та їх бездіяльність щодо не інформування позивача про такий факт та усунення порушення конституційного права;

- зобов'язати управління ДВС ГУЮ у Черкаській області виключити квартиру АДРЕСА_1, належну позивачеві на праві приватної власності з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна;

- прийняти рішення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення законних прав позивача у сумі 15 тисяч гривень;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у сумі 73 грн. 08 коп.

У попередньому судовому засіданні позивач зняв вимогу у частині відшкодування матеріальної шкоди (журнал судового засідання - а.с.95-96), залишивши без змін вимогу щодо моральної шкоди.

28.04.2015 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить:

- визнати неправомірними та незаконними дії службових осіб державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області щодо внесення квартири АДРЕСА_1, належної позивачеві на праві приватної власності, до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, та їх бездіяльність щодо не інформування позивача про такий факт та усунення порушення конституційного права на власність, визначеного та закріпленого у ст.41 Конституції України;

- зобов'язати управління ГТУЮ у Черкаській області, яке є відповідачем у справі, виключити квартиру АДРЕСА_1, належну позивачеві на праві приватної власності з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна;

- прийняти рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення законних прав позивача у сумі 15 тисяч гривень;

- стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви до Черкаського окружного адміністративного суду у сумі 73 грн. 08 коп. та судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху до Київського апеляційного адміністративного суду у сумі 73 грн. 08 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 05.12.2014 при укладенні цивільно-правової угоди щодо реалізації майна з наміром поліпшити житлові умови йому стало відомовід нотаріуса (за реєстраційними даними), що квартиру АДРЕСА_1, що належить позивачеві на праві приватної власності (придбана 15.08.2005),було безпідставно внесено Придніпровським відділом державної виконавчої служби ( надалі - ВДВС) м. Черкаси 30.08.2007 до єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна (виконавче провадження №4002083). Позивач зазначив, що з метою встановлення причин неправомірного внесення квартири до реєстру заборон та зняття арешту звернувся до Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Черкаській області, управління ДВС Головного управління юстиції у Черкаській області, Придніпровського ВДВС Черкаського міського управління юстиції відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Позивач зазначає, що його звернення не були добросовіснорозглянуті: зазначалось, що на виконанні у Центральному ВДВС Черкаського міського управління юстиції з 17.11.2008 до 05.02.2010 перебував виконавчий лист від 18.04.2007 № 1-127 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 1000 грн. Виконавче провадження було завершено 05.02.2010 згідно п.2 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач наголошує, що боржник ОСОБА_1, про якого зазначено у відповідях не має відношення ні до позивача ні до майна позивача. Позивач не отримав належного відновлення порушеного права, зокрема з огляду на не встановленняпорушень його права на власністьпрацівниками, які проводили перевірку щодо наведених фактів у контексті реалізації повноважень суб'єктом публічної адміністрації при виконанні рішення суду.

Позивач зазначає, що незаконність рішень та протиправність дій органів ДВСполягають у безпідставному внесенні квартири, належної позивачеві на праві власності, до єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, у не інформуванні його про накладення арешту на квартиру та у тому, що за його зверненнями, направленими відповідно до Закону України «Про звернення громадян», об'єктивні перевірки не проводилися. Позивачем зазначено, що через неправомірні дії Придніпровського ВДВС в м. Черкасине з вини позивача розуміється як позбавлення права вільного розпорядження власним майном, необхідністю змінювати життєві плани через не укладення позивачем цивільно-правової угодиз відчуження квартири йому спричинено моральну шкоду, чим підірвано ділову репутацію, здійснено вплив на реалізацію задуманих планів щодо зміни житлово - побутових умов. Спричинена моральна шкода полягає у порушенні органами ДВС, гарантованого Конституцією України права на власність: так як із грудня 2014 року позивачеві протиправно перешкоджають реалізувати останнє. Внаслідок незаконних дій органів ДВС принижено честь, гідність, престиж позивача.

Позивачем зазначено, що він має певний авторитет та репутацію, тому новина про те, що квартира знаходиться під арештом вразила позивача і його сім'ю та стала неприємним сюрпризом для його родичів, колег, ділових партнерів. Зазначені обставини, на думку позивача, викликали стрес, нервування, погіршення здоров'я через необхідність займатись судовою тяганиною, відстоювати законні права, витрачаючи час, здоров'я та силиузв'язку із тривалим умисним невиконанням відповідачем законних претензій позивача, що призвело до душевних страждань через неналежність використання права розпорядження квартирою.

У обґрунтування позовних вимог позивачем надано копії: паспорту (а.с.36-37), довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с.38), пенсійного посвідчення (а.с.35), трудової книжки (а.с.29-34), довідки про склад сім'ї (а.с.28), договору купівлі - продажу квартири з додатками (а.с.25-27), відомості з єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.24), звернення від 08.12.2014 (а.с.21-23), листа від 12.12.2014 №Ж-23771/15.3-18/2 (а.с.20), листа від 06.01.2015 №Ж-159/01-14/08-03 (а.с.19), листа від 06.01.2015 (а.с.18), звернення від 19.01.2014 (а.с.16-17), листа від 29.01.2015 №Ж-1396/6 (а.с.15), листа №5544 (а.с.14), листа від 16.02.2015 №Ж-49/9-30/2 (а.с.13)

Представником відповідача позов не визнано, 23.04.2015 подано до суду заперечення проти позову. У запереченнях проти позову зазначено, що процедурипримусового виконання рішень суду визначено Законом України «Про виконавче провадження». Державний виконавець проводить виконавчі дії виключно у межах виконавчого провадження і не має повноважень виконання виконавчих документів, що не пред'явлені стягувачами до органів ДВС. У ході здійснення примусового виконання виконавчого документа державним виконавцем накладено арешт за отриманою інформацією з відповідних джерел на оскаржуване майно особи стосовно якої у рішенні суду не визначалось ідентифікуючих ознак щодо адреси, паспортних даних, персонального номера, тощо.Згідно журналів обліку виконавчих документів, переданих державним виконавцям відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Черкаській області уєдиному державному реєстрі виконавчих проваджень - вказане виконавче провадження№4002083 було завершено та передано до архіву іззберіганням протягом 3-років, після чого знищено. Станом на час розгляду даної справи у відповідача відсутнє спірне виконавче провадження під час виконання якого було накладено арешт на належну позивачу квартиру. Питання про зняття арешту з оскаржуваного майна не могло бути вирішено у досудовому порядку за завершеними виконавчими провадженнями у спосіб, що не закріплений законом.Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 15000 грн. представником відповідача зазначено, що позивачем не доведено факту наявності моральної шкоди та ненадано жодного належного доказу у визначенні (обґрунтуванні) саме такої компенсації страждань позивача, причинного зв'язку між шкодою та протиправною, на його думку, поведінкою і винністю саме «заподіювача» шкоди, не наведено аргументів та/або мотивів, розрахунків застосування того чи іншого розміру моральної шкоди.

На підтвердження заперечень відповідачем надано в оригіналі для огляду і копії у справі: довідку про знищення виконавчого провадження №4002083 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18.04.2007 №1-127 Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 1000 грн. на підставі акту від 10.01.2014 №1 про вилучення виконавчих проваджень для знищення (а.с.76); довідку з ЄДР виконавчих проваджень стосовно ВП №4002083 (а.с.79-82); у засвідчених у встановленому порядку копіях: акту від 10.01.2014 №1 про вилучення виконавчих проваджень для знищення (а.с.77-78), доповнення до акту приймання - передавання виконавчих документів від 14.11.2008 (а.с.83-86).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення, обґрунтування та доводи позивача та представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.70 КАС України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону належать до примусового виконання у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (надалі - Закон №606).Відповідно до ч.4 ст.82 Закону №606 рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншою посадовою особою державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду у порядку, передбаченому законом.

Згідно із ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Судом, у порядку підготовки справи до судового розгляду було здійснено запит від 21.04.2015 №823/501/15/1104/15 до Соснівського районного суду м. Черкаси про надання копій матеріалів справи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів у сумі 1000 грн., за результатами розгляду якої Соснівським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист від 18.04.2007 №1-127. За засвідченою копією вироку Соснівського районного суду від 27.02.2007 №1-127-2007 (а.с.68) встановлено: у вступній частині зазначено, що обвинувачений ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; у резолютивній частині вирішено: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1000 грн. Відповідно до інформації довідки з адресно-довідкового бюро Черкаської області серія та номер паспорту ОСОБА_1 - НОМЕР_3 (а.с.69).

Судом встановлено, що резолютивна частина вироку не містить ні дати народження, ні серії та номеру паспорту, ні ідентифікаційного номеру, ні адреси реєстрації (проживання) засудженого ОСОБА_1 (а.с.68).

Судом встановлено, що позивач у даній справі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 має НОМЕР_1 (а.с.36-37). Судом у попередньому судовому засіданні 23.04.2015 встановлено, що позивач не є тим ОСОБА_1 стосовно якого у матеріалах справи міститься вирок Соснівського районного суду від 27.02.2007 №1-127-2007 з рішенням: «стягнути з ОСОБА_1»(а.с.68 - зворотній бік), а у подальшому стосовно якого видано (а.с.79)виконавчий лист від 18.04.2007(згідно довідки з єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 21.04.2015 №114541) та відкрито виконавче провадження №4002083за постановою від 16.08.2007 АА 352046(а.с.79).

Відповідно до ст.1 Закону №606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону належать примусовому виконанню.

Відповідно до ст.19 Закону №606 (у редакції на час видачі виконавчого листа від 18.04.2007 №1-127 - а.с.79) у виконавчому документі повинні бути зазначені: назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання чинності рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені ст.6 ЄКПЛ гарантії, що забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі Піалопулос та інші проти Греції від 15.03.2001, п. 68).

Згідно зі ст.57 Закону №606 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно з п.5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 № 74/5, зареєстрованої в Мін'юсті України 15.12.1999 № 865/4158 складовими елементами арешту майна є опис, оголошення заборони розпоряджатися майном, обмеження у праві користування ним або його вилучення у боржника та передача на зберігання іншим особам. Арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може здійснюватися як під час відкриття виконавчого провадження, так і у процесі здійснення інших виконавчих дій. Постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна. Копія постанови державного виконавця про арешт майна боржника не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилається боржнику.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24.03.1998 №202/98-ВР (надалі - Закон №202) органами ДВС служби є: Департамент ДВС Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонніВДВС відповідних управлінь юстиції.

Відповідно до ст.11 Закону №606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів з примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і у повному обсязі. Вимогами ст.ст. 53, 52, 55, 57 Закону №606 передбачено порядок звернення стягнення на кошти та майно боржника. Згідно із ст.60 Закону №606 передбачено загальний порядок звільнення майна з під арешту.

Судом встановлено, що згідно відомостей з ЄДР заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 30.08.2007 за №5574189 було зареєстровано обтяження (арешт нерухомого майна) згідно постанови АА 352046 від 16.08.2007 Придніпровського ВДВС м. Черкаси. Об'єкт обтяження - квартира за адресою АДРЕСА_1, власник - ОСОБА_1(а.с.24).

Судом встановлено, що згідно наданих позивачем документів квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_1), що підтверджується договором купівлі - продажу від 15.08.2005 (а.с.25), витягом з державного реєстру правочинів (а.с.26), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.08.2005 №8114890 (а.с.27).

Суд дійшов висновку, що обтяження - арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було накладено помилково, оскільки стосовно засудженого ОСОБА_1 у довідці з адресного-довідкового бюро Черкаської області визначено адресу АДРЕСА_5(а.с.69), однак у заяві про видачу (обмін) паспорту (а.с.70) та у вироку від 27.02.2007 у справі №1-127-2007 (а.с.68) зазначено адресу АДРЕСА_6, що не є тотожним майну позивача.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні у справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997 зазначив, що право на суд було би ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін (п.40).

Відповідно до ст.37 Закону №606 (у редакції чинній на день завершення виконавчого провадження - 05.02.2010) виконавче провадження закінчується у випадках: визнання відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником про закінчення виконавчого провадження; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника при виконанні рішення про передачу їх стягувачеві, або знищення речі, що мала бути передана стягувачеві в натурі; закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому у разі визнання боржника банкрутом; фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, у випадку, передбаченому ч.3 ст.76 цього Закону; якщо рішення фактично виконане, відповідно до пункту 8 частини першої цієї статті, під час виконання рішення ЄСПЛ.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, що затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у 3-денний строк надсилається сторонам та суду або іншому органу (посадовій особі), які видали виконавчий документ. Статтею 38 Закону №606 (у редакції чинній на день завершення виконавчого провадження - 05.02.2010) визначено наслідки завершення виконавчого провадження: у разі закінчення виконавчого провадження згідно із ст.37 цього Закону, крім, зокрема, повернення виконавчого документа стягувачу згідно із ст.40 цього Закону припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що згідно довідки з єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (а.с.81), 05.02.2010 виконавчий документ було повернуто на підставі того, що боржник за адресою, що вказана у виконавчому документі місцем виконання рішення суду не проживає, вжиті заходи щодо розшуку боржника та майна, на яке згідно Закону №606 можливо звернути стягнення виявились безрезультатними.

Відповідно до п.2 ст.40 Закону №606 (у редакції чинній на день завершення виконавчого провадження - 05.02.2010) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Статтею 41 Закону №606 (у редакції чинній на день завершення виконавчого провадження - 05.02.2010) передбачено підстави для відновлення виконавчого провадження.

Стаття 51 Закону №606 (у редакції станом на час розгляду справи) передбачає підстави для відновлення виконавчого провадження. Відповідно до ч.5 ст.60 Закону №606 (у редакції станом на час розгляду справи) у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно із ч.1 ст.60 Закону №606 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про арешт на майно боржника (ч.2 ст.60 Закону №606).

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін та доказів у справі. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із ст.55 КАС Україниу разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступну правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Позивачем сформовано позовну вимогу визнати неправомірними та незаконними дії службових осіб державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області щодо внесення квартири АДРЕСА_1, належної позивачеві на праві приватної власності, до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, та їх бездіяльність щодо не інформування позивача про такий факт та усунення порушення конституційного права на власність, визначеного та закріпленого у ст.41 Конституції України.

Зазначену позовну вимогу сформовано до службових осіб державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області. Арешт на квартиру АДРЕСА_1 було накладено постановою державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси (а.с.24).

Судом встановлено, що згідно постанови КМУ від 21.01.2015№17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу та покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

Згідно спеціального витягу з ЄДР, виготовленого на запит суду, за кодом 34998092 значиться Придніпровський відділ державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції. У графі «дані про підтвердження відомостей про юридичну особу» зазначено «не підтверджено» (а.с.154). Згідно спеціального витягу з ЄДР, виготовленого на запит суду, за кодом 34924330 значиться Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області. У графі «дані про підтвердження відомостей про юридичну особу» зазначено «підтверджено» (а.с.155).

Правонаступництво - перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого (може бути універсальним або частковим). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов'язки того суб'єкта, якому вони належали раніше. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб'єкта переходять лише окремі права і обов'язки. Цивільному праву відомі дві форми правонаступництва - універсальне та сингулярне. При універсальному правонаступництві до правонаступника разом з правами первісного кредитора переходять і його обов'язки. При сингулярному правонаступництві до правонаступника переходить тільки певне право кредитора, як, наприклад, при договірній передачі прав вимоги (цесії).

Під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти. Порядок доступу до таких реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України спільно з відповідними центральними органами виконавчої влади, які забезпечують їх ведення (ст.4 Закону №606).

Відповідно до п.5.6.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції Українивід 15.12.1999№74/5 (надалі - Інструкція №74/5) постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно з ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (надалі - Закон №1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Повноваження стосовно включення/виключення майна, згідно із ст.9 Закону №1952 належать державному реєстратору прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.1.1 Положення про єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 №31/5 Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (далі - Реєстр заборон) - це електронна база даних, що містить відомості про: обтяження нерухомого майна; накладені заборони відчуження та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна. Зазначене положення втратило чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 №1844/5 «Про внесення змін і доповнень до нормативно-правових актів Міністерства та про затвердження Положення про єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна», яким передбачено: відомості про накладені (зняті) заборони та арешти на об'єкти нерухомого майна вносяться Реєстратором до Реєстру заборон у день їх надходження (п.2.5).

Порядок, що визначає процедури використання та перенесення державним реєстратором прав на нерухоме майно записів з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, Державного реєстру обтяжень рухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, затверджено наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 №1844/5 та зареєстровано 18.12.12 за № 2102/22414. Відповідно до п.2 постанови КМУ від 21.01.2015 №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, у частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у п.1 цієї постанови.

Відповідач не надав суду достатніх доказів на спростування викладених в адміністративному позові обставин щодо підтвердження правомірності накладення арешту саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, а тому, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача у частині визнання протиправними (незаконними, неправомірними) дій суб'єкта публічної адміністрації ДВС щодо внесення квартири АДРЕСА_1, належної позивачеві на праві приватної власності, закріпленого у ст.41 Конституції України, до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Верховенство права як правовий принцип та самодостатній соціально-правовий феномен - це жива і динамічна концепція. Згідно ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів ради Європи про принципи й правила, що регулюють професійну поведінку суддів зазначено: мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена. Неупередженість визначається як з урахуванням суб'єктивного підходу, згідно з яким враховуються особисті переконання окремо взятого судді у даній справі, так і відповідно до об'єктивного критерію, що стверджує, що суддя надав гарантії, достатні для того, щоб виключити який-небудь законний сумнів у його неупередженості. Бангалонські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 передбачають, що принцип незалежності закріплює, що суддя здійснює оцінку фактів відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз, прямого чи опосередкованого втручання. Суддя дотримується незалежної позиції як стосовно суспільства у цілому, так і стосовно конкретних сторін справи.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки у разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Судом встановлено, що для повного захисту порушених прав позивача - відновленні права на власність, з огляду на ст.41 Конституції України та принцип верховенства права, у контексті вільного розпорядження майном - необхідно вийти за межі позовних вимог для вжиття заходів взаємодії суб'єктів публічної адміністрації у питаннях правонаступництва, зобов'язавши відповідача зняти арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1, належної ОСОБА_1 (НОМЕР_2)із відповідним забезпеченням координації управлінських функцій із суб'єктом, якому була надіслана для виконання постанова від 16.08.2007 АА 352046 у виконавчому провадженні №4002083 про накладення арешту на майно боржника за виконавчим листом №1-127 для обов'язкового виконання рішення - вироку Соснівського районного суду від 27.02.2007 №1-127-2007.

Згідно Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи (прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді) державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень визначено, що під дискреційним повноваженням необхідно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог: «їх бездіяльність щодо не інформування позивача про такий факт та усунення порушення конституційного права на власність, визначеного та закріпленого у ст.41 Конституції України» суд зазначає про таке.

У вимозі у частині бездіяльності (у чому проявлено) стосовно яких суб'єктів публічної адміністрації та про які повноваження і стосовно чого у контексті інформування йдеться та якого саме факту (інформуванні його про накладення арешту на квартиру, не проведення об'єктивної перевірки ким і за яким зверненням) позивачем не конкретизовано.

Згідно із ст.28 Закону України «Про звернення громадян» контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень здійснюють Верховна Рада України, народні депутати України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Уповноважений з прав людини Верховної Ради України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські, районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі комітети, депутати місцевих рад, а також міністерства, інші центральні органи виконавчої влади щодо підпорядкованих їм підприємств, установ та організацій. Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень (ст.18).

Судом встановлено, що 08.12.2014 позивач звертався про проведення службової перевірки правомірності дій співробітників Придніпровського відділу ДВС в м. Черкаси, надання їм правової оцінки та про повідомлення позивача про причини внесення його квартири до єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, вжиття заходів до усунення порушень вимог законодавства до Міністра юстиції України, в.о. начальника Головного управління юстиції у Черкаській області, начальника управління Державної виконавчої служби, начальника Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ, а про результати просив його детально інформувати для звернення до суду про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів влади (а.с.21-23).

У листі-відповіді Міністерства юстиції України від 12.12.2014 №Ж-23771/15.3-18/2 (а.с.20) було повідомлено, що відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» звернення позивача переадресовано за належністю до Державної виконавчої служби України. У листі Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області від 06.01.2015 (а.с.18) на звернення від 08.12.2014 та у листі Черкаського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Черкаській області від 06.01.2015 (а.с.19) на звернення від 08.12.2014 зазначено, що для вирішення поставленого питання ОСОБА_1 роз'яснюють про можливість звернення до суду.

19.01.2015 позивач направив повторне звернення до Міністра юстиції України, в.о. начальника Головного управління юстиції у Черкаській області, начальника управління Державної виконавчої служби, начальника Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ про проведення службової перевірки правомірності дій співробітників Придніпровського відділу ДВС в м. Черкаси, надання їм правової оцінки та про повідомлення позивача про причини внесення його квартири до єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, вжиття заходів до усунення порушень вимог законодавства. Про результати просив його детально інформувати для звернення до суду про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів влади (а.с.16-17).

У листі - відповіді Міністерства юстиції України від 29.01.2015 №Ж-139616 (адресованому ДВС України та ОСОБА_1.) було зазначено: просимо об'єктивно і всебічно перевірити викладені у зверненні факти, а в разі виявлення порушень, невідкладно вжити заходів до їх усунення, про що поінформувати заявника та Міністерство юстиції у встановлений законом строк. ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК кожна особа має право у порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (а.с.15).

У листі - відповіді Придніпровського відділу ДВС №5544 на звернення від 19.01.2014 повідомлено, що 10.11.2008 оригінали матеріалів виконавчого провадження стосовно боржника ОСОБА_1 передано для подальшого виконання до Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції. Для вирішення питання по суті ОСОБА_1 запропоновано звернутись до Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції (а.с.14).

У листі - відповіді Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області від 16.02.2015 №Ж-49/9-30/2 на звернення від 19.01.2015 зазначено, що у зв'язку із знищенням архівних матеріалів, неможливо здійснити перевірку виконавчого провадження щодо правомірності дій державного виконавця з накладення арешту на майно. Також зазначено, що питання зняття арешту з майна може бути вирішено у судовому порядку (а.с.13).

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, що можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз'яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Листи - відповіді не є рішеннями суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС, оскільки не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб у контексті вимог Закону України «Про звернення громадян», тому висновки - рекомендації не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що належить судовому захисту.

Предметом оскарження можуть бути дії чи бездіяльність службових осіб, якщо вони обмежують чи порушують права, свободи та/або законні інтереси особи.

У матеріалах справи відсутня інформація щодо направлення (рекомендованою чи простою кореспонденцією) боржнику та/або позивачу копії постанови державного виконавця про арешт майна боржника, що скеровується не пізніше наступного робочого дня після її винесення, адже провадження №4002083 було завершено 05.02.2010, а позивач дізнався про оголошену заборону 05.12.2014.

Судом встановлено, що згідно довідки (а.с.76) та акту від 10.01.2014 №1 (а.с.77-78) виконавче провадження №4002083 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18.04.2007 №1-127 Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 1000 грн. було знищено(а.с.76).

Відповідно до п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 № 2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Суд зазначає, що позивачем не надані належні докази, що підтверджують заподіяння йому моральної шкоди не наданням інформації про арешт майна у період відкриття і завершення виконавчого провадження за виконавчим листом №1-127 при оцінці завданої моральної шкоди, а враховуючи те, що у діях відповідача відсутня протиправність і не допущено бездіяльності при розгляді звернення позивача, тому в задоволенні позову у частині бездіяльності службових осіб щодо не інформування позивача про факт арешту квартири та відшкодування моральної шкоди, належить відмовити, зважаючи також на таке.

Стосовно позовної вимоги прийняти рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав позивача як громадянина у сумі 15000 грн. суд зазначає про таке.Відповідно до ч.2 ст.21 КАС Українивимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами у порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Збитки - це грошова оцінка шкоди, що має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодуванняморальної (немайнової) шкоди» моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно із ч.7 ст.9 КАС Україниу разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до пп.2 ч.3ст.23 Цивільного кодексу Українирозмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження змін після з'ясованих обставин арешту квартири як оголошеною забороною розпоряджатися нею - 05.12.2014 щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, ступеню зниження престижу, заходів у реалізації планів поліпшення житлових умов (угоди про намір придбання та/або відчуження майна, склад сім'ї, умови проживання, фінансові та інші аспекти, тощо), моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я,стану здоров'я, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Позивачем не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи суму шкоди (кратність співвідношення з мінімальною заробітною платою, прожитковим чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян).

Позивач не зазначав про існування моральних та/або інших страждань від неправомірних дій будь-якого суб'єкта публічної адміністрації після набрання чинності рішенням Соснівського районного суду від 27.02.2007 у справі №1-127-2007 та щодо актів (рішень, дій, бездіяльності), спрямованих на виконання останнього, починаючи з пред'явлення виконавчого листа №1-127 стягувачем до виконання і до 05.12.2014.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, що не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ст.30 Закону України «Про інформацію»).

Висновки у письмових поясненнях (а.с.92-93) і неприємні відчуття позивача як колишнього працівника правоохоронних органів Черкаської області, який має 23 роки спеціального стажу та на даний час займається професійною діяльністю у галузі права як адвокат щодо сприйняття новини про те, що квартира знаходиться під арештом, суд з огляду на принципи об'єктивності, неупередженості, нейтральності не має можливості оцінити з причини не підтвердження їх належними і допустимими доказами.

ЄСПЛ виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Суд зазначає, що позивачем не визначено конкретної особи (осіб) - заподіювача (ів) шкоди, оскільки у вимозі йдеться загально про «службових осіб державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області» та «їх бездіяльність щодо не інформування позивача про такий факт». Вийти за межі позовних вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом, і з дотриманням загальних засад судочинства. Чинне законодавство не передбачає можливість відшкодування шкоди за рахунок іншої юридичної особи та/або фізичної особи про винність якої, зокрема відповідача у цій справі, не йшлося у адміністративному позові у контексті, зокрема солідарної відповідальності службових осіб: «прийняти рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення законних прав позивача у сумі 15 тисяч гривень».

Розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж відповідальності. Судом зверталась увага позивача на дотримання вимог ст.105, ст.106 КАС України стосовно змісту позовних вимог і підтвердженням доказів у контексті меж повноважень суду згідно із ст.11, ст.162 КАС України.

Відповідно до ст.162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечиннимрішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Відповідно до положень ч.1ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихст.72 цього кодексу.Позивачем не доведено з яких міркувань останній виходив, визначаючи суму моральної шкоди, не надано підтвердження втрат немайнового характеру, на які посилається позивач, як прояв дійсних негативних наслідків у причинному зв'язку з винністю конкретного суб'єкта публічної адміністрації, а не суб'єктивних вражень (уявлень, припущень).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, недоведеними та такими, у задоволенні яких належить відмовити.

Згідно із ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 94, 160, 162, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії службових осіб Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції в особі правонаступника Головного територіального управління юстиції у Черкаській області щодо внесення квартири АДРЕСА_1 до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області зняти арешт із квартири за адресою: 18000, АДРЕСА_1, вчинений на виконання постанови від 16.08.2007 АА 352046 Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції за виконавчим листом №1-127.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (18000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати із сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп., сплаченого згідно квитанцій від 03.03.2015 №0.0.356203195.1 та від 06.03.2015 №47.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 30 квітня 2015 року.

Суддя Л.В.Трофімова