Справа № 814/632/15
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

15 квітня 2015 року Справа № 814/632/15

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Лісовської Н.В. за участю секретаря судового засідання Кононенка Д.Ф. у відкритому судовому засіданні розглянув адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 54001

доДПІ у Центральному районі м.Миколаєва

Головного управління Міндоходів у Миколаївській обл.,

вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030

провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.10.2014 р. № НОМЕР_1,За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2,

від відповідача: ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом до державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (Відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 28.10.2014 р. № НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки відповідача щодо заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету, у сумі 8086,00 грн. не відповідають дійсності, є помилковими та необґрунтованими.

Відповідач надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що позивачем було укладено договір позички нежитлової будівлі торгівельного павільйону з критим майданчиком для очікування громадського транспорту за адресою м. Миколаїв, вул. Бутоми, 2-В від 11.01.2011 р. У той же час позивач не використовувала зазначений обєкт у своїй підприємницькій діяльності та не може використати, оскільки строк чинності договору позички втратив чинність. Крім того, було вказано, що при проведенні перевірки відповідачу не було надано документів щодо здачі обєкта в подальшу оренду (суборенду) або інше користування, та документів про повідомлення позичкодавців про надання обєкту договору позички від 11.01.2011 р. у подальшу оренду (суборенду) або інше використання (п. 1.3 договору). Інші документи які б підтверджували використання обєкта договору позички нежитлової будівлі до перевірки не надавались (а. с. 74-75).

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволені позову.

У судовому засіданні 15.04.2015 р. в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України судом проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд дійшов висновку, що позов належить задоволенню, виходячи з наступного:

У жовтні 2014 р. відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань, що стали предметом оскарження в запереченні, наданому до акту перевірки ФОП ОСОБА_1 від 28.08.2014 р. № 677/14-03-17-03-08/НОМЕР_2, за результатами якої складено акт від 17.10.2014 р. № 820/14-03-17-03-08/НОМЕР_2 (а. с. 9-22).

Перевіркою встановлено порушення п. 198.3, п. 198.4, ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України (далі ПК України), в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету, у сумі 8086,00 грн.

На підставі акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.10.2014 р. НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем на 8086,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 2021,50 грн. (а. с. 48).

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з наступного.

11.01.2011 р. позивач уклала договір позички нежитлової будівлі торгівельного павільйону з критим майданчиком для очікування громадського транспорту за адресою м. Миколаїв, вул. Бутоми, 2-В з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 37-39). Договір діяв до 10.12.2014 р. (п. 4.3 Договору).

Відповідно до п. 1.3 Договору «обєкт позички передається користувачу з метою здійснення підприємницької діяльності на свій розсуд, а також з правом передачі в користування третім особам на підставі цього Договору і без додаткового письмового дозволу позичкодавця, але письмово повідомивши його».

Підпунктом 2.1.12 Договору на позивача покладено обовязок «за свій рахунок оплачувати всі рахунки повязані з експлуатацією обєкта позички (витрати за комунальні послуги (світло, вода, газ, вивіз твердих відходів, оплата збору за спеціальне водокористування, послуги звязку), які він отримає при використанні обєкту позички)».

Відповідно до пояснень представника позивача вказане приміщення використовувалось ФОП ОСОБА_1 в своїй підприємницькій діяльності в якості офісного приміщення. Право на це витікає зі змісту Договору позички (п. 1.3 Договору). У той же час здача обєкта в оренду відповідно до змісту договору є правом позивача, а не обовязком.

Використання обєкта позивачем підтверджується договором позички та актом прийому-передачі до нього від 11.01.2011 р. (а. с. 39 - зворот).

Крім того, це підтверджується податковими накладними ПАТ «Миколаївобленерго» (а. с. 25-36), до яких включено оплату постачання електричної енергії на обєкт (що визнано відповідачем) та актом перевірки.

Таким чином, позивач надала достатньо доказів реальності використання нежитлової будівлі торгівельного павільйону з критим майданчиком для очікування громадського транспорту за адресою м. Миколаїв, вул. Бутоми, 2-В у своїй діяльності. Відповідач не надав жодних доказів на спростування такої позиції позивача, у той же час визнав сплату позивачем поставлених на обєкт комунальних послуг.

Натомість акт перевірки ґрунтується на податкових накладних, наданих позивачем. Встановлені п.п. 2.2 акту перевірки суми податку на додану вартість з придбання електроенергії даним, зазначеним у податкових накладних, не відповідають.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка інспектор відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб УДФЗО ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області ОСОБА_6 пояснила, що зазначені дані були взяті нею з довідки ПАТ «Миколаївобленерго». Копія цієї довідки суду надана не була.

Свідок також вказав, без відповідних доказів, що використання обєкта в якості офісу не є використанням його у підприємницькій діяльності, яким може вважатися лише здача його в оренду, що є лише особистим припущенням перевіряючого.

У той же час ні свідок, ні представник відповідача не змогли пояснити, чому актом перевірки встановлюється завищення податкового кредиту лише щодо послуг з постачання електроенергії. Включення до суми податкового кредиту сум податку на додану вартість щодо послуг з постачання інших комунальних послуг відповідачем визнається та не оспорюється.

Відповідно до п. 198.1 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у звязку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Позивач надала квитанцію про сплату судового збору в сумі 182,70 грн. (а. с. 4), що й підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області від 28.10.2014 р. № НОМЕР_1.

3. Повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) судовий збір у сумі 182,70 грн. з Державного бюджету України.

Постанова суду першої інстанції набирає чинності з моменту закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Повний тест постанови

виготовлено та підписано суддею 20.04.2015 р.

Суддя Н. В. Лісовська