Справа № 1570/6441/2012
Суддя: Милосердний М.М.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 1570/6441/2012

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого - Милосердного М.М.,

суддів - Яковлева О.В. та Ступакової І.Г.,

при секретарі - Тропанець О.В.,

за участю - позивачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 її представника - ОСОБА_5, представника апелянтів - Попова В.В., представника військової прокуратури - Немцева Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Спортінг" та громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Міністерство оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Спортінг" та громадська організація "Військово-мисливське товариство "Південь", за участю військової прокуратури Одеського гарнізону, про визнання дій неправомірними та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_9 звернулися до суду з адміністративним позовом до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (далі - Овідіопольська РДА), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Південна регіональна організація товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Спортінг", про визнання неправомірними дій з прийняття розпорядження №126 від 26.02.2003 року "Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду" (далі - Розпорядження №126 від 26.02.2003 року).

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що зазначене Розпорядження прийнято Овідіопольською РДА поза межами своїх повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, оскільки воно порушує права позивачів, передбачені ст. 9 Житлового Кодексу України. Вони з 1976 -1978 років проживають в будинку стрілецького стенду, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Нова Долина, вказане житло їм було надано для проживання Товариством військових мисливців та рибалок Збройних сил СРСР.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2013 року, у задоволенні вищезазначеного адміністративного позову було відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 березня 2014 року зазначені судові рішення були скасовані та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судом було залучено: у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Міністерство оборони України; позивача ОСОБА_9 було замінено на ОСОБА_3, третю особу -Південну регіональну організацію товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України було замінено на її правонаступника - громадську організацію "Військово-мисливське товариство (далі - ГО ВМТ) "Південь", та залучено до участі у розгляді справи військову прокуратуру Одеського гарнізону.

Під час нового судового розгляду адміністративної справи позивачі та представник позивача ОСОБА_4 у судових засіданнях, посилаючись на обґрунтування, викладені у адміністративному позові, підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача до суду не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Згідно письмових заперечень Овідіопольської РДА, позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні, оскільки оскаржуване Розпорядження №126 від 26.02.2003 року є законним та обґрунтованим, винесеним у відповідності до вимог закону України "Про місцеві державні адміністрації" та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5.

Представники Міністерства оборони України та військової прокуратури Одеського гарнізону у судовому засіданні підтримали позицію позивачів та зазначали, що розпорядження №126 від 26.02.2003 року Овідіопольської РДА прийнято необґрунтовано та не в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, оскільки будівлі та споруди стрілецького стенду, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина були майном Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР як загальносоюзної організації, яке постановою Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу СРСР" від 04.02.1994 року №3943-ХІІ було визнано державною власністю та відповідно до діючого законодавства повинно було бути передано в оперативне управління Міністерству оборони України.

Представники ГО ВМТ "Південь" та ТОВ "Спортінг" підтримали позицію відповідача та зазначали, що спірні будівлі стрілецького стенду на підставі рішення конференції Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР від 19.01.1993 року було передано у власність організації-правонаступнику - Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України. Будь-яких бюджетних коштів для будівництва та утримання споруд та будівель стрілецького стенду Міністерством оборони України та його органами не виділялось, зазначене нерухоме майно споруджалось та утримувалось за рахунок коштів загальносоюзної громадської організації, а в подальшому - Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, яке за статутом є його колективною власністю. А тому, на думку представників третіх осіб, відповідачем було обґрунтовано та правомірно визнано право власності Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на будівлі та споруди стрілецького стенду на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно. В подальшому це майно згідно договору купівлі-продажу від 21.05.2003 року було передано ТОВ "Спортінг".

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено. Суд визнав протиправним та скасував розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області №126 від 26.02.2003 року "Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду".

Не погоджуючись з постановою суду, представником ТОВ "Спортінг" та ГО ВМТ "Південь" подана апеляційна скарга, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовані обставини у справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому постанова підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Також, до апеляційного суду з заявою про приєднання до апеляційної скарги, звернулась Овідіопольська РДА, оскільки також вважають постанову суду першої інстанції такою, що підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, а саме згідно історичної довідки, а також архівної довідки Галузевого державного архіву МО України, 15 серпня 1944 року було створено Військово-мисливське товариство Одеського військового округу, яке іменувалось "Окружна рада Всеармійського Військово-мисливського Товариства ОдВО". У 1981 року зазначене Товариство було перейменовано в Військово-мисливське товариство Міністерства оборони СРСР, а у 1991 році - у Військово-мисливське товариство Збройних Сил СРСР. Після розпаду Союзу СРСР Військово-мисливське товариство Збройних Сил СРСР було реорганізовано шляхом поділу на дві складові: Загальноармійське мисливське товариство (з міжнародним статусом в м. Москві) та Товариство військових мисливців та рибалок України із всеукраїнським статусом в м. Києві (на базі майна, розташованого на території України).

На засновницькій конференції від 04.03.1992 року шляхом реорганізації рад Військово-мисливських товариств Київського, Одеського та Прикарпатського військових округів колишнього СРСР було створено Всеукраїнську громадську організацію - Товариство військових мисливців і рибалок Збройних Сил України.

19 січня 1993 року рішенням конференції військово-мисливської організації Одеського військового округу було створено громадську організацію - Південний регіон Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, з 23 вересня 1999 року назву якої змінено на Південну регіональну організацію товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, а з 09 вересня 2010 року назву змінено на ГО ВМТ "Південь".

Рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів трудящих № 647 від 22.09.1967 року, на підставі рішення виконавчого комітету Овідіопольскої районної ради депутатів трудящих №304 від 04.08.1967 року, окружній раді Загальноармійського військово-мисливського товариства Одеського військового округу на землях колгоспу ім. Фрунзе Овідіопольського району Одеської області була відведена в постійне користування земельна ділянка площею 15 га під будівництво стрілецького стенду.

У 1970-1986 роках на зазначеній земельній ділянці в с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області були зведені будівлі та споруди стрілецького стенду.

На підставі розподільчого акту "Про перехід майна та фінансових ресурсів (прав та обов'язків) Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР від 03.02.1994 року, у зв'язку із закінченням його діяльності шляхом реорганізації (розділу) до Товариства військових мисливців та рибалок України (правонаступнику)", затвердженого постановою Президії Центральної ради Загальноармійського мисливського товариства від 17.02.1994 року № 6, Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України як належному правонаступнику, було передано всі фінансові ресурси та майно (права та обов'язки) колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, розташованого на території України, зокрема, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військовою округу (т.3 а.с. 120-122; 141-142).

Позивачі у 1977-1980 роках були працевлаштовані на роботу до стрілецького стенду Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил СРСР та починаючи з 1980-1984 років і по теперішній час зареєстровані ВГІРФО Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області та фактично проживають за місцем проживання: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, стрілецький стенд, вул. Крупська 2-д (гуртожиток стрілецького стенду).

31 січня 2003 року Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на будівлі та споруди стрілецького стенду, з якого вбачається, що серед будівель і споруд стрілецького стенду відсутня будівля гуртожитку, реєстрацію місця проживання позивачів здійснено у будівлі готелю (т.2 а.с. 92-97; 169-170).

На підставі заяви Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України та наданого технічного паспорту на будівлі та споруди стрілецького стенду від 31.01.2003 року, головою Овідіопольської РДА на підставі вимог ст.ст. 6, 20, 39, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, було прийнято Розпорядження № 126 від 26.02.2003 року, яким визнано право власності за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на будівлі та споруди стрілецького стенду, які перебувають на балансі вказаного Товариства і знаходяться в с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області: а саме: адмінбудівля (літера А а а1); вбиральня (літера В); генераторна (літера Г); готелі (літери Д, Ж, Л л л та Щ щ щ); спортзал (літера Е); санвузол (вбиральня, душ) (літера З); будівля охорони (літера О); складське приміщення (літера П); майстерня (літера Р); бойлерна (літера С); побутові приміщення (літера Т т); спорудження №1-21 (т.1 а.с. 5-6).

На підставі вказаного Розпорядження, Новодолинською сільською радою Овідіопольського району Одеської області було видано Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України свідоцтво про право власності на вищезазначені споруди та будівлі стрілецького стенду від 02.04.2003 року (т.1 а.с. 186; т.3 а.с. 143-144).

Також, згідно з договором купівлі-продажу від 21.05.2003 року Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України будівлі та споруди стрілецького стенду були передані у власність ТОВ "Спортінг" (т.2 а.с. 89-91).

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольнив адміністративний позов. Суд виходив з того, що Розпорядження № 126 від 26.02.2003 року Овідіопольської РДА, яким визнано право власності за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на будівлі та споруди стрілецького стенду, прийнято відповідачем незаконно, не на підставі, не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без урахування суттєвих обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також, відповідно до вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.1.5 Статуту ГО ВМТ "Південь", зареєстрованого головним управлінням юстиції в Одеській області,наказ № 1180-0/д від 09.09.2010 року, ГО ВМТ "Південь" є правонаступником майна і фінансових ресурсів (прав і обов'язків) Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, розташованого на територіях Одеської, Миколаївської, Херсонської, Кіровоградської, Запорізької областей та міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, а також організації військово-мисливського Товариства колишнього Одеського військового округу, та набуває всіх прав та обов'язків (т.2 а.с.34-45).

Згідно розділу V статуту Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України зареєстрованого управлінням юстиції в Одеській області 14 березня 2000 року, діючого на момент прийняття спірного розпорядження Овідіопольської РДА, "Власником майна (також у разі придбання його гарнізонними організаціями, підприємствами та господарствами) є Південна регіональна організація в цілому. Майном, що є на балансі Південної регіональної організації, володіє, користується та розпоряджається від імені Південної регіональної організації - президія (т.2 а.с.32).

В розділу 5 статутів військово-мисливського товариства СРСР наданих до суду від 1981 року, 1986 року, 1991 року, а також в статуті 1993 року Південного регіону ТВМР України містяться аналогічні положення щодо належності товариству всього майна, що знаходиться на його балансі (т.2 а.с.22).

Також, в зазначених статутах містяться положення щодо здійснення Товариством діяльності у тому числі будівництва будівель виключно за рахунок коштів отриманих від власної діяльності (внески та інше), а не за рахунок централізованих (державних) коштів.

Колегія суддів зазначає, що реєстрація зазначених статутів не скасована та статути є діючими.

Факт здійснення будівництва об'єктів військово-мисливського товариства, у тому числі спірного стрілецького стенду, саме за кошти військового товариства підтверджується також документами, що містяться в матеріалах справи, а саме: довідкою фінансово-економічного управління Південного оперативного командування № 24/1/2186 від 26.10.2000 року (т.2 а.с.123), листом фінансово-економічного управління Південного оперативного командування № 24/5/261 від 01.04.2004 року (т.2 а.с. 48).

З довідки фінансово-економічного управління Південного оперативного командування від 26.10.2000 року, яку видано до прийняття спірного розпорядження Овідіопольської РДА, вбачається, що все майно, що є на балансі Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України є її власністю і їй представлено виключне право ним управляти, володіти і розпоряджатися. Аналогічні твердження містяться у архівній довідці Галузевого державного архіву МО України (т.2 а.с.7).

Таким чином, колегія суддів вважає, що для підтвердження існування у Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України право власності на стрілецький стенд достатньо було надати до Овідіопольської РДА для прийняття розпорядження про визнання права власності, виписку з балансу та статутні документи, що і було зроблено.

Щодо підтвердження існування у Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України право власності на стрілецький стенд, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що Державний акт на право постійного користування землею II - ОД № 004786 від 30 липня 1998 року виданий Овідіопольською РДА під розміщення стрілецького стенду, виданий саме товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, а не Міністерству оборони України.

Відведення земельної ділянки саме Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України підтверджується також матеріалами справи, а саме: рішенням № 647 від 22.09.1967 року "Про відведення земельної ділянки окружній Раді Одеського військового округу всеармійського військово-мисливського товариства під будівництво стрілецького стенду в Овідіопольському районі"; рішенням виконавчого комітету Овідіопольської районної Ради депутатів трудящих № 304 від 04 серпня 1967 року "Про відвід земельної ділянки окружної Раді Одеського військового всеармійського мисливського товариства під будівництво стрілецького стенду з землекористування колгоспу ім. Фрунзе"; актом б/н від 24 липня 1967 року; оціночним актом № 32 від 24 липня 1967 року; листом Одеського обласного управління сільського господарства № 011-436 від 02 грудня 1967 року; листом виконкому Одеської обласної Ради депутатів трудящих № 011-226 від 28 липня 1967 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що факт відсутності права власності у держави на зазначений стрілецький стенд підтверджується рішенням господарського суду Одеської області від 21.10.2013 року по справі № 916/2164/13, яке набрало законної сили, за позовом заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі, якою є Міністерство оборони України про скасування Розпорядження Овідіопольської РДА №126 від 26.02.2003 року.

У своєму позові прокуратура, діючи в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України посилалася на Постанову Верховної Ради України, Постанови КМУ "Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР". При цьому у вказаних нормативних актах не зазначається конкретних параметрів щодо спірного стрілецького стенду, а саме: конкретне місце знаходження та склад майна. Відмовляючи у задоволені позовних по справі № 916/2164/13 господарський суд встановив, що відповідно до уставних документів, Товариство військових мисливців та рибалок мало право на отримання документів на право власності на стрілецький стенд. Зазначені уставні документи пройшли реєстрацію в органах Міністерства юстиції України та є діючими документами. Тоді як у Міністерства оборони України відсутні докази належності спірного майна (стрілецького стенду) до загальнодержавної власності, а саме: акти приймання передачі виконаних робіт, договори підряду, акти приймання передачі спірного майна від відповідних органів державної влади до товариства військових мисливців та рибалок та інше.

Щодо посилання суду першої інстанції на Постанову Верховної Ради України від 04.02.1994 року №3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього СPCP", Постанову Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 року №18 "Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP", та рішення господарського суду м. Києва від 05.12.2002 року у справі № 18/375, колегія суддів зазначає наступне.

У вищезазначених нормативних актах та рішенні суду не зазначається конкретних параметрів щодо спірного стрілецького стенду, а саме: конкретне місце знаходження та склад майна, вказується лише на 3 стрілецьких стенди колишнього Одеського військового округу.

Доказів, що будівлі за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова долина, вул. Крупської, 2 Д відносяться до державної власності адміністративному суду надано не було, та під час апеляційного розгляду справи не встановлено.

Крім того, рішення господарського суду м. Києва від 05.12.2002 року у справі №18/375 станом на момент прийняття спірного розпорядження Овідіопольської РДА №126 від 26.02.2003 року в законну силу не вступило, а набрало законної сили лише 18.11.2003 року на підставі Постанови Верховного Суду України від 18.11.2003 року по справі № 18/375.

Виконавче провадження по виконанню рішення господарського суду м. Києва від 05.12.2002 року у справі № 18/375 на теперішній час закрито на підставі п. 11 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". Рішенням Вищого господарського суду України від 28.10.2014 року по справі № 18/375 (третя особа ГО ВМТ "Південь"), у поновленні Міністерству Оборони України строків для пред'явлення наказів Господарського суду міста Києва від 18.11.2003 року №18/375 до виконання відмовлено.

Щодо аналізу положень постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 року №3943-XIІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP" та Постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 року №18 "Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP", колегія суддів зазначає наступне.

Дія Закону України від 10.09.1991 року "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" не розповсюджувалася на громадське об'єднання "Військово-мисливське Товариство Збройних Сил СРСР", оскільки останнє не входило систему органів Союзу PCP та не було організацією союзного підпорядкування в контексті названого закону. Об'єднання, його підприємства, структурні підрозділи громадської організації діяли на основі повного господарського розрахунку, самофінансування та самоуправління, було власником належного їм майна, що формувалося за власні кошти (ст.ст. 6.50 Статуту Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, прийнятого Всеармійською конференцією 19 рудня 1990 року).

Спеціальним нормативним актом стосовно майна громадської організації стала Постанова Верховної Ради України від 04.02.1994 року №3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", згідно якої тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Однак, діючий на час виникнення спірних правовідносин Закон України "Про власність", Цивільний кодекс України та загальні засади цивільного права не передбачали такого статусу майна, як тимчасове право власності. Право власності - це урегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Якщо правомочності щодо володіння та користування можуть мати тимчасовий характер, то розпорядження майном - ні. Не можливо "тимчасово розпорядитись" майном, оскільки з розпорядженням (відчуженням) майна припиняється право власності, тоді як зазначена в Постанові "тимчасова власність" передбачала її збереження до визначених законом правонаступників. За цих же причин не допустима видача та реєстрація прав власності держави на підставі цієї Постанови, оскільки свідоцтво про право власності не передбачає обмежень у часі, а тому не відповідатиме вказаній Постанові.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказана Постанова не призвела до зміни форми власності, не була та не могла бути реалізованою в рамках діючого законодавства та його принципів, які не передбачали такого статусу майна, як "тимчасова власність".

Все спірне майно створено за рахунок та силами громадської організації та не має в своєму складі вкладень держави.

Постанова ВРУ від 04.02.1994 року стосується майна загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР, розташованого на території України, оскільки про це зазначено в змісті самої Постанови. Однак 03 лютого 1994 року був затверджений розподільчий акт про перехід майна та фінансових ресурсів колишнього військово-мисливського Товариства, розташованого на території України, у власність Товариства військових мисливців та рибалок ЗС України. Таким чином, станом на день набрання чинності Постанови ВРУ від 04.02.1994 року, майно, було власністю резидента України, а не власністю загальносоюзної громадської організації.

Постанова ВРУ від 04.02.1994 року зворотною дією визначила правовий статус загальносо юзних громадських об'єднань всупереч тому, що статус таких об'єднань уже встановлено Законом СРСР "Про громадські об'єднання", тобто в той час, коли вони фактично існували. Це прямо суперечить вимогам ст. 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Зазначена постанова є неприйнятною з огляду і на те, що правовий режим май на громадських об'єднань (загальносоюзних, республікан ських, міжреспубліканських і місцевих) уже був визначений Законом СРСР від 09.10.1990 року №1708-1 "Про громадські об'єднання". Зокрема, в статті 18 міститься положення про те, що громадські об'єднання, їх організації можуть мати у власності будівлі, споруди, житловий фонд, обладнання, інвентар, майно культурно-просвітницького і оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери та інше майно, необхідне для матеріального забезпечення діяльності, передбаченої їх статутами. Крім того, наголошувалось на тому, що власність громадських об'єднань охороняється законом. У свою чергу також визначалося, що майно громадських об'єднань формувалось на засадах добровільності (благодійності), зокрема, на основі членських внесків, які вносились без переслідування мети отримання в подальшому прибутку, оскільки такі організації були за своєю суттю лише неприбутковими. Отже, при припиненні діяльності таких об'єднань жоден з їх членів та суб'єктів формування не мали та не мають і на даний час права на виділення та повернення раніше внесеної частки.

Крім вищезазначеного, колегія суддів зазначає, що позивачами не доведено факту порушення їх житлових прав, а саме ст. 4,7,9 Житлового кодексу України.

Позивачами не було надано доказів існування на стрілецкому стенді за адресою Одеська область, Овідіопольський район, с.Нова Долина, вул. Крупської, 2 Д будь-яких житлових приміщень.

Як слідкує з технічної документації на стрілецький стенд, яка знаходиться в матеріалах справи, житлові приміщення на території стрілецького стенду відсутні.

Посилання позивачів та суду першої інстанції на прописку позивачів в готелі стрілецького стенду, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки ні в наданій позивачами домовій книзі, ні в їх паспортах, не зазначається приміщення стрілецького стенду, в якому вони зареєстровані.

Відповідно до вимог статті 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер.

Колегією суддів встановлено, що ордерів на вселення на територію стрілецького стенду позивачі не отримували, що також було підтверджено у судовому засіданні суду першої інстанції.

Факти відсутності у позивачів ордерів, відсутності на стрілецькому стенді житлових приміщень та відсутності порушення житлових прав позивачів встановлені також рішеннями Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2004 року по справі № 2-94/2004, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2005 року, які залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2012 року, по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 та інших до Овідіопольської РДА, Овідіопольського районного БТІ, Новодолинської сільської ради, про визнання частково недійсними техпаспорту на стрілецький стенд, Розпорядження Овідіопольської РДА № 126 від 26.02.2003 року, свідоцтва на право власності на нерухоме майно, договору купівлі-продажу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, у тому числі щодо скасування, оскаржуваного у даній справі Розпорядження Овідіопольської РДА № 126 від 26.02.2003 року, Овідіопольським районним судом Одеської області, ще у 2004 році було встановлено, що об'єкти будівлі, розташовані на території стрілецького стенду, не відносяться до житлових приміщень, і відповідно, особи, що в ньому мешкають не мають права визнання за ними права власності на зазначені будівлі, а тому Овідопольська РДА, під час прийняття оскаржуваного розпорядження, не порушувала житлових прав позивачів, а також приймаючи Розпорядження № 126 від 26.02.2003 року діяла в межах своїх повноважень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи зазначену адміністративну справу, та задовольняючи позовні вимоги, помилково не взяв до уваги зазначені рішення, оскільки цивільними судами різних інстанцій вже розглядався спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, зазначені судові рішення набрали законної сили.

Тому, враховуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачами під час розгляду зазначеної справи належним чином не було доведено порушення Овідіополькою РДА їх прав, свобод чи інтересів, за захистом яких вони звернулися до суду. При цьому матеріали справи свідчать, що після прийняття оскаржуваного Розпорядження №126 від 26.02.2003 року, позивачі продовжують проживати у будинках стрілецького стенду та в ньому зареєстровані, тобто будь яких прав чи обов'язків у них не виникло та не було припинено.

Також, колегія суддів звертає увагу на вимоги ч. 2 статті 171 КАС України, відповідно якої, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у правовідносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не повинен проводити перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

Така правова позиція висловлена в п. 21 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2. Процесуальне законодавство спрямоване саме на надання правової оцінки діям та рішенням суб'єктів владних повноважень, якими порушуються права позивача.

Під час розгляду зазначеної справи судом апеляційної інстанції не встановлено порушення оскаржуваним Розпорядженням прав позивачів чи третіх осіб. Такі висновки також узгоджуються з чинними судовими рішеннями, прийнятими цивільним та господарським судами за позовами ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (справа № 2-94/2004, № 2-в-1/2010) та відповідно за позовом прокуратури, діючої в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України (справа № 916/2164/13) до Овідіопольської РДА про скасування Розпорядження №126 від 26.02.2003 року.

Згідно з ч. 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Основний зміст принципу змагальності у адміністративному судочинстві полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 72 КАС України).

Відповідно до ч. 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Також, згідно з ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Тому, з урахуванням встановлених фактів, оцінюючи надані позивачем та відповідачем докази у сукупності, колегія суддів приходить до переконливого висновку що оскаржуване Розпорядження №126 від 26.02.2003 року "Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду" відповідає критеріям правомірності, встановленим ч.3 статті 2 КАС України, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Оскільки, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 статті 202 КАС України підлягає

скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Спортінг" та громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року - скасувати, та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визнання дій неправомірними та скасування розпорядження.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 квітня 2015 року.

Головуючий: М.М. Милосердний

Судді: О.В.Яковлев

І.Г.Ступакова