Справа № 826/3100/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 квітня 2015 року № 826/3100/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши в скороченому проваджені адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доПрокуратури міста Києва
провизнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури міста Києва, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Прокуратури міста Києва про відмову в задоволенні інформаційного запиту ОСОБА_1 від 12.12.2014 року та бездіяльність Прокуратури міста Києва щодо ненадання інформації ОСОБА_1 на його інформаційний запит від 12.12.2014 року;

- зобов'язати Прокуратуру міста Києва у строк не пізніше п'яти днів з дня набрання постанови суду по справі за цим позовом законної сили надати ОСОБА_1 інформацію на його інформаційний запит від 12.12.2014 року щодо виконання Прокуратурою міста Києва, районними прокуратурами міста Києва, районними судами міста Києва в період з 19.12.2013 року по 21.02.2014 року Законів України від 19.12.2013 року та від 29.01.2014 року «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з привиду подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», а саме, скільки осіб звільнено від кримінальної с відповідальності, скільки осіб звільнено від покарання, скільки проваджень закрито відповідно до вимог зазначених Законів.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушенням відповідачем положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо відмови у наданні інформації, яка за твердженням позивача є у розпорядженні відповідача з урахуванням його повноважень. Крім того, позивач стверджує про відсутність в отриманій ним відповіді обов'язкових реквізитів відмови у задоволені інформаційного запиту, що перелічені у частині 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». До того ж, відповідь надана не по суті, що також є підставою для визнання її протиправною.

Відповідно до статті 1832 Кодексу адміністративного судочинства України дана справа призначена до розгляду в порядку скороченого провадження і відповідачу запропоновано подати через відділ документообігу суду заперечення на позов або заяву про визнання позову.

Відповідач, скориставшись своїм процесуальним правом, направив письмові заперечення проти позову, в яких стверджує про безпідставність тверджень позивача, оскільки нормативними актами не передбачено ведення статистичного обліку запитуваної позивачем інформації щодо виконання прокуратурою міста та судами Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань»; така інформація на час подання запиту не була створена та задокументована у визначеному законом порядку, а в ході розгляду інформаційного запиту ОСОБА_1 її формування Закон України «Про доступ до публічної інформації» не зобов'язував. У зв'язку з наведеним заявнику у встановлені законодавцем порядку і строки було надано роз'яснення про те, що прокуратура м. Києва володіє лише статистичною інформацією про роботу прокурора, створення якої передбачено відомчими нормативними актами Генеральної прокуратури України. Однак, до неї не входить запитувана ОСОБА_1 статистична інформація у визначеному запитувачем контексті. Таким чином, прокуратурою не було відмовлено у задоволенні запиту, а лише проінформовано про те, що прокуратура володіє та зобов'язана володіти лише тією статистичною інформацією, створення якої передбачено відомчими нормативними актами.

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача щодо призначення даної справи до розгляду в судовому засіданні за загальними правилами КАС України, зважаючи на визначений в цьому Кодексі процесуальний порядок вирішення даної категорії спору.

Оцінивши повідомлені позивачем обставини, наведені в обґрунтування позову, а також заперечення відповідача по суті позовних вимог, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Прокуратури м. Києва із запитом, в якому, посилаючись на положення статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», просив надати інформацію про кількість осіб, звільнених від кримінальної відповідальності, кількість осіб, звільнених від покарання, кількість кримінальних проваджень, закритих відповідно вимог Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань».

За результатами розгляду даного запиту Прокуратурою м. Києва надано відповідь за №23-51/3вих-14 від 18.12.2014р. за підписом старшого прокурора Прокуратури м. Києва з питань забезпечення доступу до публічної інформації Левченко О.А., в якій повідомлено заявника, що надання запитуваної інформації, а саме - статистичної інформації щодо кількості осіб, звільнених від кримінальної відповідальності, кількості осіб, звільнених від покарання, кількості кримінальних проваджень, закритих відповідно вимог Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» неможливе, оскільки первинний облік та звітність, ведення яких передбачено наказом Генерального прокурора України №15гн від 25.09.2012 «Про організацію роботи з питань статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та нагляду за обліком кримінальних проваджень», «Інструкцією про порядок ведення первинного обліку роботи прокурора», затвердженої наказом Генерального прокурора України №69 від 03.06.2013 та іншими організаційно-розпорядчими документами не містить в собі зазначеної інформації.

Надаючи правову оцінку заявленим позивачем вимог та наведеним на їх обґрунтування доводам, а також письмово викладеній позиції відповідача, з урахуванням викладених сторонами обставин та наданих на їх підтвердження доказів, при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача суд виходить з наступного.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI (надалі - Закон №2939-VI) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно із визначенням, наведеним у статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Як зауважено в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 30 вересня 2013 року №11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації», відповідно до наведеного у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначення, можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків. Тобто, Закон регулює відносини щодо допуску до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію.

Як вбачається зі змісту звернення ОСОБА_1 до Прокуратури м. Києва від 12.12.2014 року, заявник просив надати статистичну інформацію «щодо виконання прокуратурою міста Києва, районними прокуратурами міста Києва та районними судами в період з 19 грудня 2013 року по 21 лютого 2014 року Законів України від 19 грудня 2013 року та від 26 січня 2014 року «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань»».

В обґрунтування своєї незгоди з відповіддю Прокуратури міста Києва щодо неможливості надання запитуваної інформації позивач посилається, крім іншого, на положення Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 та наказу Генерального прокурора України №4гн від 19.12.2012 «Про організацію діяльності у кримінальному провадженні», на підставі якої, за твердженням позивача, за кримінальними провадженнями заводяться наглядові провадження, в яких накопичуються документи, необхідні для можливості виокремлення, формування та надання запитуваної інформації на запит. Отже, на думку позивача, Прокуратура міста Києва при розгляді інформаційного запиту мала можливість сформувати запитувану інформацію виходячи з документів, які містяться в матеріалах наглядових проваджень по кримінальним провадженням, ведення яких передбачено наказом Генерального прокурора України №4гн від 19.12.2012 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженню».

Водночас, ні законодавцем, ні внутрішніми розпорядчими актами на відповідача, як на суб'єкта владних повноважень не покладено обов'язок по створенню і веденню такої облікової інформації. Закон України «Про доступ до публічної інформації» також не вимагає (не зобов'язує) відповідача у відповідь на запит створювати нову (тобто таку, якої раніше не існувало) інформацію шляхом складення звітів, що стосуються його діяльності щодо застосування Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», а також щодо інших суб'єктів або надавати інформацію, яка потребує створення в інший спосіб, у тому числі в формі переліків, звітів, таблиць тощо в електронному або паперовому вигляді.

Такий висновок підтверджується положеннями, закріпленими в частині 1 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», де зазначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Вказане означає, що положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» поширюються виключно на ті правовідносини, в яких на момент отримання відповідного запиту розпорядник вже мав в своєму володінні певну інформацію, котра підпадає під визначення публічної.

Отже, проаналізувавши положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про інформацію», суд відзначає, що законодавцем на суб'єктів владних повноважень та розпорядників публічної інформації покладено обов'язок надавати на запити зацікавлених осіб вже реально існуючу на момент отримання запиту (тобто раніше створену і в силу цього вже наявну в розпорядженні) інформацію, але обов'язком створювати нову (тобто таку, якої раніше не існувало) інформацію суб'єкти владних повноважень згідно з законом не обтяжені.

З огляду на наведене суд визнає доречним зауваження представника відповідача у запереченнях про те, що оскільки запитувана ОСОБА_1 інформація на момент його звернення не була наявна у суб'єкта владних повноважень і обов'язок по її створенню на Прокуратуру міста Києва законодавчо не закріплений, а тому відповідач не є розпорядником інформації, яку просить надати позивач.

Тобто, положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» поширюються виключно на ті правовідносини, в яких на момент отримання відповідного запиту суб'єкт владних повноважень в результаті реалізації управлінської функції вже мав в своєму розпорядженні певну інформацію, котра підпадає під визначення публічної.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Законодавство України про звернення громадян включає цей Закон та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону (стаття 2 Закону України «Про звернення громадян»).

Згідно статті 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Зокрема, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

З аналізу наведених положень можливо дійти висновку, що особа в реалізацію мети, визначеної в статтях 1, 3 Закону, вправі звернутися до вказаних органів із своїми пропозиціями, зауваженнями та скаргами.

Проаналізувавши звернення позивача до Прокуратури міста Києва, остання дійшла певного висновку і застосувала той закон, який є найбільш прийнятним у конкретному випадку.

Суд погоджується з відповідачем, оскільки зі змісту звернення ОСОБА_1 від 12 грудня 2014 року вбачається, що вказане звернення не відповідає критеріям та вимогам, встановленим Законом України «Про доступ до публічної інформації», тобто не є інформаційним запитом у розумінні цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З огляду на наведене суд констатує, що інформація, яку просив надати ОСОБА_1 не є публічною інформацією в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», а відтак порушеного права позивача на отримання публічної інформації, яке б підлягало судовому захисту відповідно до цього Закону, суд не вбачає.

Оскільки доказів на підтвердження перебування в Прокуратурі міста Києва запитуваної інформації, або наявності законодавчо закріпленого обов'язку суб'єкта владних повноважень щодо її створення, наявність у відповідача умислу на ухилення від надання публічної інформації визнається судом не доведеною у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправним рішення відповідача.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Прокуратури міста Києва надати інформацію на інформаційний запит ОСОБА_1 від 12.12.2014 року, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною від попередньої, а відтак не призведе до захисту уявлених позивачем порушених прав у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення. В той же час позивач не переконав у наявності обставин в обґрунтування своїх вимог.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат відповідача - суб'єкта владних повноважень, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України стягненню з позивача не підлягають.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 1833, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Н.А. Добрівська