Справа № 826/16077/13-а
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року м. Київ К/800/21999/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Степашка О.І.

суддів: Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2014

у справі №826/16077/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Сталекс»

до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

треті особи:Товариство з обмеженою відповідальністю «Матадор»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Старт Д»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еворі Інвестмент»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трендол Лімітед»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ді-Рект Енерджі»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Асіті Трейд»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дроуз Ін форм»

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Сталекс» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ТД «Сталекс») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.06.2013 №, №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2014 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2014 скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Сталекс» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість та податку на прибуток при взаємовідносинах з ПП «ATM», ТОВ «Матадор», ТОВ «Старт Д», ТОВ «Еворі Інвестмент», ТОВ «Тендол Лімітед», ТОВ «Ді-Рект Енерджі», ТОВ «Асіті Трейд» та ТОВ «Дроуз Інформ» при здійсненні операцій з купівлі та продажу товарів (робіт, послуг) за період з 01.01.2010 по 31.03.2013, за результатами якої складено акт від 29.05.2013 №2515/22-7/36509740.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем вимог п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податковою кодексу України (далі по тексту - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 862210,00 грн., а також порушень п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого занижено зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 763154,00 грн.

На підставі висновку акта перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 14.06.2013: №, яким позивачу визначено суму зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 980942,00 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 862210,00 грн. та штрафні санкції в розмірі 118732,00 грн.; №, яким позивачу визначено суму зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 1144731,00 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 763154,00 грн. та штрафні санкції в розмірі 381577,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентами були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, а первинні документи, складені позивачем та його контрагентами у ході господарських операцій, не відповідають вимогами чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходив з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Доказом того, що в структурі активів та власному капіталі позивача та його контрагентів виникли зміни є наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між позивачем та ПП «ATM», ТОВ «Матадор», ТОВ «Старт Д», ТОВ «Еворі Інвестмент», ТОВ «Тендол Лімітед», ТОВ «Ді-Рект Енерджі», ТОВ «Асіті Трейд» та ТОВ «Дроуз Інформ» було укладено ряд аналогічних договорів, предметом яких було виконання комплексу робіт, а саме зачистки металопроката, перевалки металопроката та консультування позивача по всім іншим питанням пов'язаним з перевалкою вантажу.

На підтвердження виконання робіт за договорами, позивачем надано до суду належним чином оформлені первинні документи, зокрема: копії актів здачі-приймання робіт, звіти та акти про надання послуг, додаткові угоди, податкові та видаткові накладні, копії замовлень на товарно-транспортні послуги та товарно-транспортні накладні.

Враховуючи те, що надання позивачу послуг підтверджено первинними документами, які були надані відповідачу до перевірки, доведеність подальшого використання придбаних послуг у власній господарській діяльності позивача, то суд дійшов до вірно висновку про безпідставність тверджень відповідача про неправомірне формування податкового кредиту за наслідками таких операцій.

Також судом зазначено, що під час проведення відповідачем перевірки порушень в оформленні документів не встановлено. Доказів, які б вказували на недійсність чи підробку первинних документів або їх невідповідність нормативно-правовим актам відповідач суду не надав.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, передбачено тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження таких сум податковими накладними чи митними деклараціями.

Отже, позивачем повністю доведено факт вчинення господарських операцій, за наслідками яких виникло право позивача на формування податкового кредиту, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що факт про більшість актів перевірки, на підставі яких було зроблено висновок про неможливість здійснення господарської діяльності позивача з його контрагентами - TOB «Дроуз Ін форм», TOB «Ді-Рект Енерджі», TOB «Еворі Інвестмепт», TOB «Асіті Трейд», TOB «Матадор», TOB «Старт Д», на момент розгляду справи було визнано недійсними у судовому порядку, копії рішень яких містяться в матеріалах справи.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що судом апеляційної інстанції належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення суду апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві відхилити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М. О. Федоров