Справа № 247/770/13-а (2А/247/96/13)
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року м. Київ К/800/11196/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Калашнікової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-Сервіс»

на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014року

у справі №247/770/13-а (2а-247/96/13)

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-Сервіс»
доТорезької міської ради
провизнання не чинними окремих положень рішення та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Скіф-Сервіс» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Скіф-Сервіс») звернулось до суду з позовом до Торезької міської ради (далі по тексту - відповідач, Торезька міскрада), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати не чинним пункт 1 рішення Торезької міської ради від 12 березня 2008 року № V/19-509 «Об установлении размеров арендной платы за земельные участки, предоставленные на условиях аренды на территории г.Тореза» (російською) в частині слів з « 01.01.2008 року» з 09 лютого 2013 року;

- визнати не чинним пункт 3 рішення Торезької міської ради від 12 березня 2008 року № V/19-509 «Об установлении размеров арендной платы за земельные участки, предоставленные на условиях аренды на территории г.Тореза» (російською) з 09 лютого 2013 року;

- зобов'язати відповідача, у випадку задоволення позову, невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення по справі.

За результатами розгляду зазначеного позову постановою Торезького міського суду Донецької області від 30 грудня 2013 року позов задоволено у повному обсязі.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року апеляційну скаргу відповідача задоволено. Постанову Торезького міського суду Донецької області від 30 грудня 2013 року скасовано та постановлено нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції ТОВ «Скіф-Сервіс» звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року та залишити в силі постанову Торезького міського суду Донецької області від 30 грудня 2013 року.

Торезька міська рада подала до Вищого адміністративного суду України заперечення на касаційну скаргу, в яких наголошувала на законності та обґрунтованості постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року та відсутності підстав для її скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 травня 2006 року, 25 травня 2007року та 29 листопада 2006 року між Торезькою міською радою (орендодавець) і ТОВ «Скіф-сервіс» (орендар) було укладено договори оренди землі, згідно умов яких орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки несільськогосподарського призначення - промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення (комерційне використання), загальною площею 0,0100 га., 1,2441 га. та 0,0840 га., які розташовані в місті Торез, на підставі рішень Торезької міської ради від 30 червня 2004 року за № ІV/19-417, на строк 49 років, від 12 грудня 2003 року за № ІV/14-289, на строк до 50 років, від 30 червня 2004 року за № ІV/19-417 та від 22 вересня 2006 року за №У/5-ІІІ, на строк 49 років, відповідно.

Пунктами 9 названих договорів закріплено форму внесення орендної плати та її розмір, а у пунктах 13 договорів зазначено, що розмір орендної плати переглядається за згодою сторін або у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розміру земельного податку, зміни розмірів орендної плати за землю, підвищення цін, тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках передбачених законом.

Відповідно до пунктів 34 договорів зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується у судовому порядку.

12 березня 2008 року Торезькою міською радою прийнято рішення №V/19-509 «Об установлении размеров арендной платы за земельные участки, предоставленные на условиях аренды на территории г.Тореза» (російською мовою).

Пунктом 1 цього рішення встановлено з 01 січня 2008 року диференційований розмір річної орендної плати за земельні ділянки на території м. Тореза, у відсотках від грошової оцінки земель без врахування ПДВ.

В пункті 3 рішення зазначено, що фізичним та юридичним особам, з якими укладено договори оренди до 01 січня 2008 року, необхідно укласти додаткові угоди до договорів (з їх державною реєстрацією) про зміни орендних ставок у відповідності з даним рішенням.

Постановою Торезького міського суду Донецької області від 28 березня 2013 у справі № 247/546/13-а, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2013 року, задоволені позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-Сервіс» та визнано не чинним рішення №V/19-509 «Об установлении размеров арендной платы за земельные участки, предоставленные на условиях аренды на территории г.Тореза» (російською мовою) з 12 березня 2008 року по 09 лютого 2013 року.

Саме посилаючись на зазначені рішення судів, якими встановлено не чинність рішення відповідача з 12 березня 2008 року по 09 лютого 2013 року, позивач просить визнати не чинним пункт 1 оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування в частині слів «з 01 січня 2008 року», оскільки їх наявність передбачає зворотню дію в часі.

Крім того, пункт 3 оскаржуваного рішення, згідно якого фізичним та юридичним особам, чиї договори оренди укладені до 01 січня 2008 року, необхідно укласти додаткові угоди до договорів (з їх державною реєстрацією) про зміну орендних ставок відповідно до даного рішення. На переконання позивача даний пункт порушує приписи Господарського кодексу України, якими закріплено порядок підписання додаткових угод про зміну умов договору.

Відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції послався на закріплення в законодавстві повноважень ради в галузі планування та бюджетно-фінансовій сфері, а саме: встановлення місцевих податків і зборів та розмірів їх ставок у межах, визначених законом, затвердження відповідно до закону ставок земельного податку, що є у власності відповідних територіальних громад.

Переглядаючи рішення суду апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25 жовтня 2001 року у відповідній редакції, Законом України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV), Законом України «Про плату за землю» від 07 липня 1992 року №2535-ХІІ з наступними змінами та доповненнями (далі по тексту - Закон України від 07 липня 1992 року №2535-ХІІ) та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР).

В силу частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним нормативним актом, що визначає повноваження органів місцевого самоврядування, у тому числі і міської ради, є Закон України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР.

Відповідно до статті 2 названого Закону, місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з пунктом 34 статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, тобто способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що Торезька міська рада як орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо розпорядження землями у формі рішення, які в свою чергу є підставою для уповноваженої посадової особи здійснити підписання договору оренди від імені ради на визначених цим рішеннях умовах.

Відповідно до статті 21 Закону України від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Частиною 4 названої статті у редакції на момент укладання між позивачем та відповідачем договорів оренди встановлювалось, що річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю», та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки. У разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати.

Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може перевищувати 12 відсотків їх нормативної грошової оцінки. При цьому, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах, може бути встановлений більший розмір орендної плати, ніж зазначений у цій частині.

Саме внесення відповідних змін до Закону України від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV і стало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу, що законодавством передбачені повноваження ради в галузі планування та бюджетно-фінансовій сфері, закріплених у частині першій п. 24, 35 статті 26 Закону України «Про плату за землю», а саме: встановлення місцевих податків і зборів та розмірів їх ставок у межах, визначених законом, затвердження відповідно до закону ставок земельного податку, що є у власності відповідних територіальних громад.

За приписами статті 23 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Також слід звернути увагу, що діюче законодавство не передбачає зміну розміру орендної плати в односторонньому порядку, цей порядок повинен вирішуватись з урахуванням наявності договорів оренди шляхом внесення змін до них.

Як вбачається з матеріалів справи, додаткові угоди до договорів оренди землі від 23 травня 2006 року, 25 травня 2007 року, 29 листопада 2006 року між Торезькою міською радою та позивачем не укладались.

Сам факти прийняття відповідачем рішення від 12 березня 2008 року № V/19-509 «Об установлении размеров арендной платы за земельные участки, предоставленные на условиях аренды на территории г.Тореза» прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-Сервіс» не порушив.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд касаційної інстанції вважає, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Із матеріалів справи не вбачається порушення прав позивача оскарженим рішенням на час звернення до суду з позовом.

З урахуванням викладеного, висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову є обґрунтованим, а доводи, викладені в касаційній скарзі, їх не спростовують та не дають підстав вважати судове рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-Сервіс» - відхилити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014року у справі №247/770/13-а (2а-247/96/13) - залишити без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: