Справа № 464/3854/14а,2а-464/100/14
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Справа № 7370/14/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Старунського Д.М.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці Міндоходів ( правонаступник Львівська митниця ДФС) на постанову Сихівського районного суду м.Львова від 04 червня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці Міндоходів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача «МІRIUS sp. z o.o.», про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил, визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

16.04.2014 позивачка звернулася до суду із позовною заявою до Львівської митниці Міндоходів (далі - Митниця) про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил (далі - ПМП) від 11.04.2014 №0598/20909/14 (далі - Постанова), якою її визнано винною у вчиненні ПМП, передбаченого ч.3 ст.470 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500грн.

04.06.2014 позивач уточнив (збільшив) позовні вимоги (а.с.82). Додатково просив: визнати протиправними дії щодо складання протоколу про ПМП від 11.03.2014 №0598/20909/14 (далі - Протокол); визнати протиправними дії щодо складання та вручення картки відмови у пропуску через митний кордон Рава-Руської митниці Міндоходів від 02.03.2014 (правильно 02.04.2014) №209100010/2014/00137; визнати протиправним та безпідставним факт встановлення Митницею для ввезеного службового транспортного засобу «Mercedes Benz A170CDI», р.н.WM5277A (далі - ТЗ) митного режиму «транзит» з призначенням «особисте користування»; зобов'язати Митницю внести зміни до даних ПІК «Інспектор 2006», а саме, перевести транспортні засоби підприємства, що використовуються в комерційних цілях з режиму «транзит» в режим «тимчасове ввезення»; зобов'язати Львівську регіональну митницю Міндоходів не чинити перешкод працівникам «МІRIUS sp. z o.o.» (Республіка Польща (далі - РП); далі - Підприємство) у виконанні своїх службових обов'язків; постановити окрему ухвалу та направити її Митниці з зобов'язанням не чинити перешкод у здійсненні Підприємством законної господарської діяльності, зокрема щодо вільного використання працівниками такого службових транспортних засобів у комерційних цілях.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що вона, діючи як працівник Підприємства 15.03.2013 здійснила службову поїздку, прямуючи з Республіки Польща в Україну на службовому транспортному засобі ТЗ, який є транспортним засобом комерційного призначення, в режимі «тимчасового ввезення» на умовах «Конвенції про тимчасове ввезення» від 26.06.1990 (м.Стамбул), ратифікованої Законом України від 24.03.2004 №1661-IV «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення» (далі - Конвенція). В'їжджаючи на митну територію України, позивачем було повідомлено посадову особу митниці про те, що вона ввозить ТЗ, як транспортний засіб комерційного призначення, в режимі «тимчасового ввезення» та пред'явлено відповідні підтверджуючі документи його комерційного використання.

Проте, 11.03.2014 прямуючи з України в РП через митний пост «Мостиська» Митниці стосовно неї було складено Протокол та констатовано перевищення, встановленого ст.95 МК України терміну транзитних перевезень. 11.04.2014 відносно неї винесено Постанову. Вважає, що її притягнення до адміністративної відповідальності є незаконним, а Постанову протиправною, оскільки ТЗ, на якому вона в'їжджала в Україну, безпідставно постановлено в режим «транзиту», про що не було повідомлено. Розгляд справи відбувся без її участі, а Постанову винесено поза межами строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 04 червня 2014 року в справі №464/3854/14-а позов задоволено (крім постановлення окремої ухвали). Суд першої інстанції в повній мірі погодився із доводами позивача про порушення відповідачем вимог митного законодавства та наявності у позивача суб'єктивного матеріального права і законного інтересу, на захист якого подано позов.

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині визнання протиправними дії щодо складання та вручення картки відмови у пропуску через митний кордон, визнання протиправним та безпідставним факту встановлення Митницею для ввезеного службового транспортного засобу ТЗ митного режиму «транзит» з призначенням «особисте користування», зобов'язання Митниці внести зміни до даних ПІК «Інспектор 2006» та не чинити перешкод працівникам Підприємства у виконанні своїх службових обов'язків його оскаржила Митниця. Просить скасувати постанову суду першої інстанції в цій частині і прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Вказує про порушення судом предметної підсудності цієї справи, а відповідно вирішення справи неповноважним судом. ТЗ не є транспортним засобом комерційного призначення, оскільки не використовується в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів через митний кордон України. Відповідно до положень МК України та Конвенції транспортні засоби, які тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-резидентами в службових цілях, а не для вказаних цілей, не відносяться до транспортних засобів комерційного призначення. Зазначає, що в позовній заяві наявна лише одна позовна вимога, судом не постановлялося жодної ухвали щодо зміни позовних вимог, а відтак задоволено позовні вимоги, які не були заявлені у встановленому порядку та не розглядалися судом взагалі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та представників відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що громадянин-резидент може в'їжджати на територію України на транспортному засобі, зареєстрованому постійно у відповідних реєстраційних органах іноземних держав, без сплати будь-яких податків і зборів та без застосування до нього ввізних обмежень чи заборон економічного характеру, за умови, що зазначений транспортний засіб знаходиться у власності (розпорядженні) фізичної (юридичної) особи, яка проживає (зареєстрована) на території іншої держави та використовується в комерційних цілях (метою), зокрема, відповідно до договору.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умовами що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 5 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Предметом доказування в адміністративних справах є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі (ст.138 КАС України).

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Так, при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції фактично дійшов висновку про те, що провадження щодо розгляду заявленого позову регулюється ст.171-2 КАС України, якою встановлюються особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, крім наведених вимог, предметом позову були і інші позовні вимоги, у зв'язку із задоволенням яких подана розглядувана апеляційна скарга.

Відповідно до правил предметної підсудності та особливостей провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи рішення суб'єкта владних повноважень в справах про притягнення особи до адміністративної відповідальності (п.2 ч.1 ст.18, ст.171-2 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) місцевому загальному суду як адміністративному підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Водночас, п.1 ч.2 ст.18 КАС України передбачено, що окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

За змістом ч.1 ст.21 цього ж Кодексу позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов'язані між собою. Якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд.

Таким чином, позовні вимоги, які є предметом апеляційного перегляду, заявлені у спорі між фізичною особою та державним органом, а отже з врахуванням вимог ст.195 КАС України, спір в цій частині підсудний окружному адміністративному суду, а не місцевому загальному суду як адміністративному.

Відтак, у відповідній частині судове рішення, яке є предметом оскарження, ухвалено неповноважним судом, що є безумовною підставою для його часткового скасування та ухвалення нового рішення.

По суті розглядуваного спору у відповідній частині, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Апеляційним судом встановлено і підтверджується матеріалами справи (суд першої інстанції не зібрав жодного доказу в оскарженій частині позовних вимог), що 02.04.2014 позивачка, як працівник Підприємства відповідно до трудового договору від 15.03.2013 та агентської угоди від цієї ж дати №Т-Т-15/03/2013-01, на ТЗ, прямуючи в службове відрядження строком до 14.03.2015, прибула до зони митного контролю м/п «Рава-Руська» з боку РП (а.с.167-169).

Нею заповнено митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов'язаних з провадженням підприємницької діяльності. При заповненні декларації нею внесено дані про ТЗ, як транспортний засіб комерційного призначення із оформленням у режимі тимчасового ввезення. Також подано свідоцтво про реєстрацію ТЗ в РП, співвласником якого є позивачка (а.с.140-143).

Інспектором Митниці 02.04.2014 оформлено картку відмови в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №209100010/2014/00137 (далі - Картка), якою відмовлено у пропуску ТЗ через митний кордон України, яка мотивована тим, що з урахуванням п.59 ст.4 МК України ТЗ не є транспортним засобом комерційного призначення, оскільки не використовується в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів через митний кордон України (а.с.139).

Згідно з п.59 ч.1 ст.4 МК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) транспортні засоби комерційного призначення будь-яке судно у тому числі самохідні та несамохідні ліхтери та баржі, а також судна на підводних крилах), судно на повітряній подушці, повітряне судно, автотранспортний засіб (моторні транспортні засоби, причепи, напівпричепи) чи рухомий склад залізниці, що використовуються в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів разом з їхніми звичайними запасними частинами, приладдям та устаткуванням, а також мастилами та паливом, що містяться в їхніх звичайних баках упродовж їхнього транспортування разом із транспортними засобами комерційного призначення.

Відповідно до частин 1, 3 ст.189 МК України транспортні засоби комерційного призначення, що використовуються для переміщення товарів та/або пасажирів через митний кордон України, можуть тимчасово ввозитися на митну територію України без справляння митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Тимчасове ввезення транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України допускається за умови, що такі транспортні засоби не використовуватимуться для внутрішніх перевезень на митній території України.

Умови здійснення міжнародних перевезень вантажів та пасажирів (багажу) регламентовані «Конвенцією про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів» від 19.05.1956 (м.Женева), ратифікованої Законом України від 01.08.2006 №57-V «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» (далі - Конвенція-1) та «Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення пасажирів та багажу (КАПП)» від 01.03.1973 (м.Женева), ратифікованої Законом України 15.12.2004 №2239-IV «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення пасажирів і багажу (КАПП)» (далі - Конвенція-2).

Конвенція-1 застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду з використанням автомобілів, коли вказані в договорі місце прийняття до перевезення вантажу і місце, передбачене для здачі вантажу, знаходяться на території двох різних країн, з яких принаймні одна являється учасником цієї Конвенції. Статтями 4 та 5 цієї Конвенції, передбачено, що договір перевезення встановлюється накладною, другий примірник якої супроводжує вантаж.

Конвенція-2 застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення пасажирів (та у відповідних випадках - їх багажу) транспортними засобами, коли у договорі вказано, що перевезення здійснюється територією принаймні двох країн та що пункт відправлення або пункт призначення, або той та інший знаходяться на території однієї з країн, що домовляються. Статтею 5 зазначеної Конвенції передбачено, що під час перевезення пасажирів перевізник має видати індивідуальний або колективний квиток, в якому мають бути зазначені назва та адреса перевізника.

Згідно з частин 3,4 ст.53 Закону України «Про автомобільний транспорт» при виконанні міжнародних перевезень вантажів нерезиденти України повинні мати: дозвіл України; дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; сертифікат відповідності транспортного засобу вимогам законодавства України щодо безпеки руху та екологічної безпеки, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; документи на вантаж. При виконанні міжнародних перевезень пасажирів нерезиденти повинні мати: дозвіл України; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; список пасажирів (для нерегулярних та маятникових перевезень); білетно-облікову документацію.

За змістом ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом при автомобільних перевезеннях може бути міжнародна автомобільна накладна (СМR).

Пунктом 1 ч.1 ст.335 МК України визначений перелік документів та відомостей, які перевізник (декларант, уповноважена ним особа) надають митному органу при перевезені товарів автомобільним транспортом: а) документи на транспортний засіб, зокрема ті, що містять відомості про його державну реєстрацію (національну належність); б) транспортні (перевізні) документи (міжнародні товаротранспортні накладні); в) визначений актами Всесвітнього поштового союзу документ, що супроводжує міжнародні поштові відправлення (за їх наявності); г) комерційні документи (за наявності) на товари, що перевозяться, які містять відомості, зокрема, про найменування та адресу перевізника, найменування країни відправлення та країни призначення товарів, найменування та адреси відправника (або продавця) та отримувача товарів; ґ) відомості про кількість вантажних місць та вид упаковки; д) найменування товарів; е) вага брутто товарів (у кілограмах) або об'єм товарів (у метрах кубічних),крім великогабаритних вантажів.

Відповідно до змісту статей 103, 104 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання. Для поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, повинна подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення.

Згідно з ч.1 ст.105 МК України у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у ст.189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками, а також повітряні судна, які ввозяться на митну територію України українськими авіакомпаніями за договорами оперативного лізингу.

Відповідно до п.«а» ст.1 Конвенції «тимчасове ввезення» означає митний режим, який дозволяє приймати на митну територію певні товари (у тому числі транспортні засоби), умовно звільнені від ввізного мита і податків, без застосування заборон чи обмежень економічного характеру на ввезення; такі товари (у тому числі транспортні засоби), мають ввозитися з визначеною метою і призначатися для подальшого вивезення у встановлений термін, та не піддаватися змінам, за винятком нормального зниження їхньої вартості (амортизації) внаслідок їхнього використання.

Згідно з п.«b» ст.1 Додатка С до Конвенції «комерційне використання» означає платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів.

Пунктом «а» ст.5 Додатка С до Конвенції регламентовано, що для того, щоб можна було скористатись правами на пільги, що надаються цим Додатком, транспортні засоби комерційного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які здійснюють свою діяльність з такої території.

При цьому, п.«а» ст.7 Додатка С до Конвенції передбачає, що незважаючи на положення ст.5 цього Додатку транспортні засоби комерційного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення і які здійснюють свою діяльність на користь останнього, навіть якщо вони зареєстровані або постійно проживають на території тимчасового ввезення.

Зазначені норми статей 105 та 189 МК України та Конвенції стосовно надання пільг в оподаткуванні митними платежами при тимчасовому ввезенні транспортних засобів - можуть застосовуватись виключно для транспортних засобів комерційного призначення (використання).

Тобто, визнання автотранспортного засобу (у тому числі легкового) як транспортного засобу комерційного використання можливо виключно за умови його використання для платного перевезення осіб або промислового чи комерційного платного або безоплатного перевезення вантажів, що повинно підтверджуватись: при платному перевезенні осіб: білетно-обліковою документацію; при платному чи безоплатному промисловому чи комерційному транспортуванні товарів: товарно-транспортними документами, зокрема міжнародною автомобільною накладною (СМR).

В свою чергу, громадянин (як резидент так і нерезидент) може тимчасово в'їжджати на територію України на транспортному засобі комерційного призначення зі звільненням від оподаткування і без застосування гарантії за умови, що вказаний транспортний засіб знаходиться у власності (користуванні) юридичної особи, яка зареєстрована на території іншої держави, та використовується в комерційних цілях (платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення товарів).

При цьому громадянин, який возить транспортний засіб комерційного призначення на митну територію України, повинен мати: документи, що підтверджують здійснення цим громадянином діяльності на користь юридичної особи - власника (користувача) транспортного засобу; належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення транспортного засобу; документи на транспортний засіб, що підтверджують його реєстрацію в іншій державі на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами України; документи на транспортний засіб, що підтверджують мету його тимчасового ввезення; документи, що підтверджують комерційне використання транспортного засобу.

Оскільки встановлено, що позивачкою у пункті пропуску через митний кордон України 02.04.2014 жодні документи, які б підтверджували комерційне використання ТЗ митним органам пред'явлені не були, тому висновок такого органу про невизнання ТЗ, як транспортного засобу комерційного призначення є правомірним.

Більше того, ТЗ під час переміщення 02.04.2014 не використовувався для платного перевезення осіб або промислового чи комерційного платного або безоплатного перевезення вантажів, тобто не мав статусу транспортного засобу комерційного призначення (використання).

Покликання представника Підприємства на ту обставину, що в ТЗ при переміщенні 02.04.2014 через митний кордон України фактично були три засновника Підприємства, не має правового значення, оскільки відсутні докази, що такі особи перевозилися на платній основі та на підставі необхідних білетно-облікових документів (а.с.173-175).

Пункт 60 ч.1 ст.4 МК України визначає транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Відповідно до п.«с» ст.1 Додатка С до Конвенції «приватне використання» означає перевезення особою виключно для особистих потреб, за винятком будь-якого комерційного використання.

Пунктом «f» ст.1 Конвенції термін «особа» означає як фізичну, так і юридичну особу, якщо інше не передбачене контекстом.

Ураховуючи встановлені апеляційним судом обставини справи та викладені норми матеріального права, необхідно погодитися із прийнятою відповідачем Карткою, оскільки позивачем не надано митному органу належних документів, які б вказували на міжнародне платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення товарів за допомогою транспортного засобу, який позивач мав намір оформити у режимі тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами.

Додатково, апеляційний суд вважає за необхідне вказати таке.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.2 КАС України суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права чи інтересу, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушено.

Натомість позивачка заявила позовну вимогу про зобов'язання не чинити перешкод працівникам Підприємства у виконання своїх службових обов'язків, яка була помилково задоволена судом першої інстанції, щодо захисту права чи інтересу, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушено.

Більше того, задоволення позовних вимог на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Підприємства, процесуальним законодавством не передбачено.

В свою чергу, суд зобов'язав не чинити перешкод працівникам Підприємства у виконанні своїх службових обов'язків Львівську регіональну митницю Міндоходів, тобто державний орган, який не був залучений до участі у справі як відповідач та не існував.

В той же час, необхідно відмітити, що вимога позивача щодо постановлення окремої ухвали не відповідає матеріально-правовим способам захисту порушеного права, визначених законом, частини 4, 5 ст.105, ч.2 ст.162 КАС України .

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняття нової постанови про відмову в задоволені позову з наведених вище підстав.

Згідно пунктів 1, 4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Також, треба зауважити, що позивачкою до початку судового розгляду справи по суті в судовому засіданні 04.06.2014 змінено (збільшено) предмет позову, подавши письмову заяву, яка приєднана до справи. Головуючий (фактично позивачка) доповів у судовому засіданні саме такий зміст позовних вимог, при тому, що представник відповідача не клопотав про оголошення перерви в судовому засіданні та надання строку, достатнього для його підготовки до справи у зв'язку із зміною позивачкою позовних вимог, статті 135, 137 КАС України (а.с.84-85).

В іншій частині - щодо задоволення позову про визнання протиправними дій щодо складання Протоколу та визнання протиправною та скасування Постанови, рішення суду першої інстанції не оскаржується та за приписами ч.2 ст.171-2 КАС України оскарженню не підлягало, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення. Крім того, рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС задовольнити.

Постанову Сихівського районного суду м.Львова від 04 червня 2014 року в частині задоволення позову про визнання протиправними дії щодо складання та вручення картки відмови у пропуску через митний кордон, визнання протиправним та безпідставним факту встановлення для ввезеного службового транспортного засобу митного режиму «транзит» з призначенням «особисте користування», зобов'язання внести зміни до даних ПІК «Інспектор 2006» та не чинити перешкод працівникам СП «Міріус» з О.О., у виконанні своїх службових обов'язків скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя Д.М. Старунський

Повний текст виготовлений 27 квітня 2015 року.