Справа № 2-а-7738/11
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2012-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Куліченко М.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"20" грудня 2012 р. Справа № 2-а-7738/11

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Бондарчука І.Ф.

ОСОБА_2,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області на постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від "27" вересня 2012 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області про визнання бездіяльності протиправною і зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою суду першої інстанції від 27 вересня 2011 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано неправомірними дії ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області.

Зобов'язано ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області нарахувати та виплатити на користь позивача кошти, передбачені ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 08.12.2010р. по 30.04.2011р. в розмірі 40% мінімальної заробітної плати вказаного періоду щомісячно, кошти, передбачені ст.48 вище вказаного Закону за 2010 рік, в розмірі 5 мінімальних заробітних плат вказаного періоду, з врахуванням проведених виплат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить постанову скасувати та відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначив, що суд не дослідив та не проаналізував Закони України про Державний бюджет на відповідний рік щодо розміру видатків для реалізації виплат потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також не врахував, що кошти виплачувалися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 936.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках передбачених законом.

Встановлено, що позивачка є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відноситься до осіб 1-ї категорії та проживає в зоні гарантованого добровільного відселення (а.с.1). Позивачка отримує виплати згідно зі ст. 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", але у меншому розмірі, ніж визначено Законом (а.с.6).

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.91р. громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в таких розмірах:

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 30 процентів від мінімальної заробітної плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - 40 процентів від мінімальної заробітної плати;

- у зоні безумовного (обов'язкового) відселення - 50 процентів від мінімальної заробітної плати.

Дія вказаної норми була зупинена Законом України "Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2008 року.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційними положення щодо зупинення дії ч. 1 ст. 37 вищевказаного Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру виплат застосуванню підлягає саме ст. 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Доводи апелянта щодо правомірності його дій у звязку з відсутністю джерел фінансування на вказані виплати та необхідність їх встановлення бюджетним законодавством, є безпідставними, оскільки реалізація встановленого законом права не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

На підставі викладено, підстави для скасування постанови суду в цій частині відсутні.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача провести перерахунок щорічної одноразової допомоги на оздоровлення позивачу, передбаченої ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка (як вже зазначалось вище) є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується відповідним посвідченням та має третю групу інвалідності по захворюванню пов'язаному з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до листа УПФУ в м.Коростені та Коростенському районі Житомирської області (а.с.26).

Згідно з частиною 4 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам ІІІ групи у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Відповідач, нараховуючи позивачу допомогу у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", та №562 від 12.07.2005 року "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не в кратному відношенні до мінімальної заробітної плати, діяв протиправно.

Згідно із ст.71 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, як: постраждали Чорнобильської катастрофи", дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів пре знесення змін до цього закону.

Частиною 4 ст.9 КАС України визначено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач порушував права позивачки і, що її вимоги підлягають задоволенню в цій частині також.

Проте, суд, залишивши поза увагою положення ч. 1 ст.2 КАС України, помилково зобов'язав відповідача виплатити позивачу кошти, передбачені ст.48 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, як: постраждали Чорнобильської катастрофи" за 2010 рік, в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, не врахувавши при цьому, що приписами ст.48 вказаного вище закону визначено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам ІІІ групи у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

З огляду на викладене, постанову суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру виплат щорічної допомоги на оздоровлення. У решті постанова підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області задовольнити частково.

Постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від "27" вересня 2012 р. змінити в частині визначення розміру виплат щорічної допомоги на оздоровлення, зобов'язавши ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області нарахувати та виплатити на користь позивача кошти, передбачені ст.48 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, як: постраждали Чорнобильської катастрофи" за 2010 рік, в розмірі 4 мінімальних заробітних плат, з врахуванням проведених виплат.

В решті постанову суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її постановлення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: ОСОБА_5

ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_4 АДРЕСА_1,11500

3- відповідачу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області вул.Кірова, 8,м.Коростень,Коростенський район, Житомирська область,11500