Справа № 2а/1770/848/2011
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2012-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"30" жовтня 2012 р. Справа № 2а/1770/848/2011

Житомирський апеляційний адміністративний суду складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

ОСОБА_2,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "25" березня 2012 р. у справі за позовом Приватного підприємства "Західтехкомплекс-РВ" до Державної податкової інспекції у м.Рівному Рівненської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ,

ВСТАНОВИВ:

ПП «Західкомплект-РВ» звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ в м. Рівному № та № від 11 лютого 2011 року. Позов мотивовано тим, що достатнім для віднесення до податкового кредиту є наявність податкової накладної, а формування валових витрат підтверджене первинними документами.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2012 р. позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ в м. Рівному № та № від 11 лютого 2011 року.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану постанову та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд встановив, що ДПІ у м. Рівне була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПП "Західкомплект-РВ" щодо взаємовідносин з ПП «Компанія «ОСОБА_2», за період з 01.10.2007р. по 30.09.2010 р., про що складено акт №80/23-100/33871921 від 28.01.2011 року, в якому зазначено порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

На підставі акта перевірки ДПІ у м. Рівне прийнято податкові повідомлення-рішення № від 11 лютого 2011 року, яким позивачу нараховано зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 8333, 75 грн. в тому числі за основним платежем - 6667, 00 грн. та 1666, 75 грн. - за штрафними санкціями та № від 11 лютого 2011 року, яким позивачу нараховано зобов'язання з податку прибуток в сумі 4447, 50 грн. , в тому числі за основним платежем - 3558, 00 грн. та зобов'язано сплатити штрафні санкції у сумі 889, 50 грн.

Підставою, зокрема, став висновок щодо неможливості фактичного здійснення ПП «Лора» господарської діяльності, оскільки воно було створене для надання послуг по конвертації грошових коштів та мінімізації податкових платежів та лист від 24 березня 2009 року №18/1713, в якому зазначено, що УМВС України в Рівненській області порушено кримінальну справу по факту фіктивного підприємництва №20/110-08 відносно ПП «Компанія «ОСОБА_2», тобто створення ПП Компанія «Лора» відбулося з метою прикриття незаконної діяльності за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України.

Пунктом 1.7. статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пп.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що не підтверджені податковими накладними.

Згідно з пп.7.5.1. п.7.5 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Проаналізувавши наведені норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що в даному випадку єдиними та достатніми підставами для формування податкового кредиту та визначення суми бюджетного відшкодування є наявність податкової накладної, що засвідчує факт сплати отримувачем товару (робіт, послуг) їх вартості з урахуванням податку на додану вартість.

Відповідно д пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№33/94-ВР від 28.12.1994 р. (із змінами та доповненнями) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Судом встановлено, що господарські операції між ПП «Компанія «ОСОБА_2» та позивачем підтверджуються первинними та іншими документами, а саме видатковою накладною, довіреністю, технічним паспортом, актом вводу в експлуатацію пресу та платіжним дорученням.

Позивачем від контрагента отримана податкова накладна № 73106 від 25.06.2008 р.

Податкова накладна відповідає вимогам пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", оскільки включають всі необхідні реквізити, а тому вказані у них суми правомірно віднесені позивачем до податкового кредиту.

Відповідно до п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88 (далі Положення) первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

За наведених обставин, документи на підтвердження господарських операцій з ПП «Компанія «ОСОБА_2» є первинними документами у розумінні ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та повністю підтверджують факт здійснення операцій, а тим самим висновки податкового органу відображені в акті перевірки щодо заниження податкового зобов'язання позивачем, шляхом формування амортизаційних відрахувань та податкового кредиту спростовуються.

Стаття 234 ЦК України визначає, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним правочином, який може бути визнаний судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними. Отже, правочин. який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином законом не визнано нікчемним, такий правочин є оспорюваним і його недійсність може бути встановлена лише судом.

Угода, укладена між позивачем та ПП "Компанія "ОСОБА_2" спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлене нею, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦКУ, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Реальне настання правових наслідків за визначеною відповідачем нікчемною угодою, підтверджено тим, що за цією угодою контрагенти виконали повністю взяті на себе зобовязання по продажу та доставці пресу. Позивач у своїй бухгалтерській та податковій звітності повно і достовірно відобразив вчинені операції.

Згідно з наказом Міністерства транспорту України "Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна накладна - це необхідний юридичний документ для всіх учасників транспортного процесу, а учасники транспортного процесу - це вантажовідправники, вантажоодержувачі, перевізники та особи, що здійснюють вантажні і (або) складські операції з вантажем. Оскільки податковим органом в ході перевірки не було встановлено, що саме позивач повинен був здійснювати розвантаження товару, або оплачувати вартість його поставки, тобто являвся вантажоодержувачем за умовами відповідних правочинів, як і не було встановлено, що ПП «Компанія «ОСОБА_2» передавало призначений для позивача товар будь-якій транспортній організації для перевезення, і, відповідно, являлося вантажовідправником, то відсутність у документообігу позивача товарно-транспортних накладних за певний період, при наявності інших документів, якими підтверджено факт відпуску та приймання товарно-матеріальних цінностей, не може спростовувати факту придбання позивачем товару.

Отже, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що відсутність належним чином оформлених подорожних листів та/або шляхових листів на міжміські перевезення свідчить лише про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а не податкового законодавства.

Загальним принципом юридичної відповідальності є вина в порушенні законодавчо встановленого імперативного правила поведінки. Закон не передбачає відповідальності за винні дії іншої особи.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином ухвалене по справі судове рішення є законними і обґрунтованими, а зазначена позиція Державної податкової інспекції є помилковою. Відповідно, судове рішення першої інстанції скасуванню не підлягає, як таке, що прийняте за вичерпних юридичних висновків при правильному застосуванні норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "25" березня 2012 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_4 підприємство "Західтехкомплекс-РВ" вул.Дворецька,89,м.Рівне,33001

3- відповідачу ОСОБА_5 податкова інспекція у м.Рівному Рівненської області Державної податкової служби вул. Відінська, 8,м.Рівне,33000