Справа № 826/407/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 лютого 2015 року 16:00 № 826/407/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченко І.М., Шулежко В.П., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом1. ОСОБА_1, 2. ОСОБА_2, 3. ОСОБА_3, 4. ОСОБА_4, 5. ОСОБА_5
до Державної фіскальної служби України
провизнання дій протиправними, скасування наказу, зобов'язання утриматися від вчинення дій,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просять:

1. Визнати дії відповідача по складанню та виданню наказу від 25.12.2014 р. за № 397 протиправними.

2. Скасувати наказ ДФС України від 25.12.2014 р. за № 397 з підстав непоширення на позивачів критеріїв, передбачених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону № 1682.

3. Зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій по звільненню ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із заманих посад на підставі положень Закону № 1682 у зв'язку із тим, що вони у певний період часу перебували на певних посадах.

Позовні вимоги мотивовані відсутністю у Державної фіскальної служби України законодавчих підстав для застосування до позивачів заборон, визначених п. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість та правомірність оскаржуваного наказу.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 12.02.2015 р. сторони заявили усне клопотання про подальший розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 перебувають у трудових відносинах з Державною фіскальною службою України.

Зокрема, ОСОБА_1 працює на посаді першого заступника начальника Міжрегіонального головного управління - Центрального офісу з обслуговування великих платників ДФС України.

ОСОБА_2 працює на посаді начальника митного посту «Одеса-порт» Одеської митниці ДФС.

ОСОБА_3 працює на посаді начальника головного управління ДФГ у Черкаській області.

ОСОБА_4 працює на посаді першого заступника начальника головного управління ДФС у Житомирській області.

ОСОБА_5 працює на посаді першого заступника начальника головного управління Міндоходів у Тернопільській області.

Наказом ДФС України від 25.12.2014 року за №397 «Про затвердження списку» (далі - Наказ) вирішено затвердити список посадових осіб апарату ДФС України та керівників територіальних органів до яких застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України від 16.09.2014 року за №1682 - VII «Про очищення влади» на основі критеріїв, визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 3 зазначеного Закону, до якого включено позивачів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважаючи дії відповідача щодо його прийняття протиправними, а наказ таким, що підлягає скасуванню, позивачі звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з частини другої названої статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з частиною третьої вказаної статті 2 КАС України, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року N 1682-VII (надалі - Закон N 1682-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону N 1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відносини, що виникають у трудовій сфері регулюється Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України). Проходження служби державними службовцями встановлюється Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року за №3723 - XII (далі - Закон №3723).

Вказаними нормативними актами чітко встановлено порядок прийняття на роботу (проходження державної служби), вимоги до осіб, які прагнуть працювати, підстави для їх звільнення тощо.

Підстави ж для звільнення працівника з ініціативи власника чітко визначені ст. 40, 41 КЗпП України.

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Однак, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 цієї статті).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся із заявою до Міністра доходів і зборів України Клименка О.В. про звільнення з займаної посади за власним бажанням 11.02.2014 р. (вх. П/927 від 11.02.2014 р.), ОСОБА_2 - 12.02.2014 р. (вх. І/995 від 13.02.2014 р.), ОСОБА_3 - 12.02.2014 р. (вх. № К/936 від 12.02.2014 р.), ОСОБА_4 - 12.02.2014 р. (вх. № К/932 від 12.02.2014 р.), ОСОБА_5 - 12.02.2014 р. (вх. № М/929 від 12.02.2014 р.).

Однак, як зазначає представник позивачів, з незалежних від них причин звільнення за власним бажанням у лютому 2014 році не відбулося у зв'язку із бездіяльністю відповідача, а саме: відсутністю Міністра доходів і зборів України Клименка О.В.

За таких обставин, позивачі продовжували виконувати свої посадові (службові) обов'язки.

Державною фіскальною службою України 25.12.2014 р. з метою виконання Закону України «Про очищення влади», відповідно до Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. № 563 «Деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади» прийнято наказ № 397 «Про затвердження списку».

Вказаним наказом затверджено список посадових осіб апарату ДФС України та керівників територіальних органів до яких застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Так, до вказаного списку було внесено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року N 1906-IV (надалі - Закон N 1906-IV) чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Так, зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі з-поміж іншого вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згаданою Резолюцією №1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі «Турек проти Словаччини», від 24.04.2007 року у справі «Матиєк проти Польщі», від 17.07.2007 року у справі «Бобек проти Польщі», від 15.01.2008 року у справі «Любох проти Польщі»).

У рішенні «Любох проти Польші» ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень.

Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Необхідність доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 14-15 грудня 2012 року №CDL-AD (2012)028 щодо "Закону про люстрацію" колишньої югославської республіки Македонія.

Таким чином, установлення п. 4. ч. 2 ст. 3 Закону №1682 критеріїв стосовно керівників, заступників керівників територіальних (регіональних) органів, центрального органу виконавчої влади, що забезпечував формування та реалізацію податкової та/або митної політики, для заборони протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв'язку із цим підстави для звільнення цих осіб із займаних ними посад в органах державної влади суперечить принципу індивідуального підходу при виникненні юридичної відповідальності, передбаченого частиною другою статті 61 Конституції України.

Вказане також суперечить і ст. 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року за № 3477 - IV (далі - Закон №3477), яка є в Україні окремим джерелом права.

Частиною 2 статті 1 Закону № 1682 визначено, що очищення влади - люстрація здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Аналіз положень вказаної статті дає суду підстави дійти висновку, що для застосування до особи процедури "люстрації" необхідно, щоб остання своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

Натомість доказів вчинення певних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності позивачами, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, відповідачем суду не надано.

Разом з тим, суд враховує, що Положеннями Закону №1682 та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року за №563 «Про деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади» (далі - Постанова №563) чітко передбачено алгоритм дій керівника органу владних повноважень та його структурного підрозділу (служба персоналу) по проведенню процедури «люстрації», а також дій посадової службової особи (працівника), щодо подання заяви для проведення перевірки.

При цьому, видання такого Наказу як затвердження списку посадових осіб апарату ДФС України та керівників територіальних органів до яких застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону №1682 - VII на основі критеріїв, визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 3 зазначеного Закону чинним законодавством не передбачено.

Враховуючи зазначене, у відповідача відсутні законодавчі підстави, з урахуванням норм міжнародного права, практики ЄСПЛ для застосування до позивачів п. 4. ч. 2 ст. 3 Закону № 1682, а тому прийняття оскаржуваного наказу суд вважає протиправним.

Слід також зазначити, що для застосування заборон, визначених ч. 3 ст. 1 Закону №1682, особа повинна відповідати критеріям визначеним у ст. 3 зазначеного Закону.

Так, п. 4. ч. 2 ст. 3 Закону № 1682 визначено, що такими особами є особи, які обіймали посаду (посади) у період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року та не були звільненні в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Аналіз вищенаведеної статті свідчить про те, що заборони, визначені ч. 3 ст. 1 Закону № 1682 не розповсюджуються на осіб, які були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Як вже зазначалось вище, позивачі звернулися із заявами до Міністра доходів і зборів України Клименка О.В. про звільнення з займаних посад за власним бажанням.

Натомість звільнення позивачів не відбулося із незалежних від них обставин.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не звільнення позивачів з займаних посад за власним бажанням, то на думку суду, на позивачів не можуть поширюватися критерії для визначення заборони, встановленої п. 3 ст. 1 Закону № 1682.

Також суд враховує, що ОСОБА_1 у період з червня 2013 року по жовтень 2014 року перебував на посаді заступника начальника Міжрегіонального головного управління - центрального офісу з обслуговування великих платників Міністерства доходів і зборів. Вказана посада не відноситься до посад керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику та/або митну політику, оскільки повноваження та функції Міжрегіонального головного управління - центральний офіс з обслуговування платників Міністерства доходів і зборів поширюються на всю територію України.

Таким чином, посада заступника начальника Міжрегіонального головного управління -центрального офісу з обслуговування великих платників Міністерства доходів і зборів не підпадає під критерій визначений п.4 ч. 2 ст. 3 Закону № 1682.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині скасування наказу ДФС України від 25.12.2014 р. за № 397 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо визнання дій відповідача по складанню та виданню наказу від 25.12.2014 р. за № 397 протиправними, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, оскільки, на думку суду, визнання протиправним оскаржуваного наказу є достатнім способом захисту прав позивачів.

Відповідно до частини першої та другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний може містити вимогу про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій.

З урахуванням положень вищевказаних правових норм, а також те, що судом визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України від 25.12.2014 р. за № 397 «Про затвердження списку» та встановлено, що на позивачів не можуть поширюватися критерії для визначення заборони, встановленої п. 3 ст. 1 Закону № 1682, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача утриматися від вчинення дій по звільненню ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із займаних посад з підстав непоширення на зазначених позивачів критеріїв, передбачених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Разом з тим, оскільки посада заступника начальника Міжрегіонального головного управління -центрального офісу з обслуговування великих платників Міністерства доходів і зборів не підпадає під критерії, визначені ч. 2 ст. 3 Закону № 1682, суд вважає, що належним способом захисту щодо ОСОБА_1 буде зобов'язання Державної фіскальної служби України утриматися від вчинення дій по звільненню із займаної посади з підстав непоширення на нього критеріїв, визначених частиною другою статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд має керуватися критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведена правомірність його дій, водночас позивачем частково доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 69 - 71, 94, 160- 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 25.12.2014 р. № 397 «Про затвердження списку».

3. Зобов'язати Державну фіскальну службу України утриматися від вчинення дій по звільненню ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із займаних посад з підстав непоширення на позивачів критеріїв, передбачених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», ОСОБА_1 із займаної посади з підстав непоширення на нього критеріїв, визначених частиною другою статті 3 Закону України «Про очищення влади».

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко