Справа № 804/5506/14
Суддя: Юхименко О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2015 рокусправа № 804/5506/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юхименка О.В.

суддів: Мельника В.В. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Лащенко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду

від 19 травня 2014 року

у справі № 804/5506/14

за позовом ОСОБА_1

АДРЕСА_1;

до відповідача Державної податкової інспекції

у Бабушкінському районі міста Дніпропетровська

Головного управління Міндоходів

у Дніпропетровській області,

вул. Героїв Сталінграду, 25, м. Дніпропетровськ, 49061;

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив: ОСОБА_1 подав позов до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі міста Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 16 квітня 2014 року № .

Дніпропетровський окружний адміністративний суд (суддя Турова О.М.) своєю постановою від 19 травня 2014 року в позові відмовив.

Постанова суду мотивована тим, що в силу приписів підпункту 288.5.1 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим актом, у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, Позивач, вказує на порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги її заявник посилається на те, що згідно з пунктом 288.1 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.

Саме умови договору, у тому числі і щодо розміру орендної плати, є обов'язковими для виконання сторонами.

При цьому, контролюючі органи не наділені компетенцією визначення розміру орендної плати у договорі оренди землі.

Просить постанову окружного адміністративного суду скасувати та прийняти нову постанову. Позов задовольнити.

Судовий розгляд адміністративної справи здійснювався з повним фіксуванням судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Обставини справи: 28 вересня 2004 року між Дніпропетровською міською радою та громадянином ОСОБА_1, орендар, укладений договір оренди землі.

Означений договір оренди землі від 28 вересня 2004 року було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Літаш І.П., реєстровий НОМЕР_3, та зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 24.11.2004р. за НОМЕР_4.

Відповідно до умов укладеного договору, орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 1,3422 га, що знаходиться по АДРЕСА_2, і зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером НОМЕР_5.

Цільове використання земельної ділянки за цим договором 1.10.5 (інша промисловість).

Річна орендна плата встановлена у розмірі 1 (%) відсотка від нормативної грошової оцінки та дорівнює розміру земельного податку.

В період з 31 березня по 03 квітня 2014 року уповноваженими фахівцями держподаткінспекції проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1, рнокпп НОМЕР_2, з питання повноти нарахування орендної плати за землю в період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки складений Акт № 784/173/НОМЕР_2 від 03.04.2014р.

В Акті перевірки вчинено записи про порушення підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16, пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI.

Так, згідно даних Державного земельного кадастру, нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 6.211.823,06 грн.

Розмір земельного податку, в силу приписів пункту 274.1 статті 274 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI - 62.118,23 грн.

Згідно з поданими деклараціями з плати за землю сума нарахованої орендної плати склала 62.118,23 грн. за рік.

В той же час, відповідно до вимог підпункту 288.5.1 цього Кодексу розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою:

для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом;

для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Отже, плата за землю за 2011, 2012 та 2013 рр. мала складати по 186.354,69 грн., відповідно.

Таким чином, виявлено факт заниження орендної плати в сумі 124.236,46 грн. на рік.

На підставі акту перевірки, 16 квітня 2014 року керівником контролюючого органу прийнято податкове повідомлення-рішення № .

Згідно з пунктом 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI, ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем 30 13050500 - орендна плата з фізичних осіб, у розмірі 352.003,30 грн. за основним платежем та 77.647,80 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Скасування податкового повідомлення-рішення було предметом судового позову.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального права при винесені оскарженої постанови, виходить з наступного.

Стосовно фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, спір між сторонами відсутній.

За позицією заявника апеляційної скарги, при збільшенні ставки податку відповідно до Закону, необхідність сплати земельного податку у новому розмірі не виникає у позивача автоматично.

Фахівці контролюючого органу, про що зазначено вище, дійшли висновку про порушення підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16, пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI, згідно з яким розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI, що набрав чинності з 01 січня 2011 року.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються в договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного кодексу, в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою:

для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділі III ПК;

для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12% нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року N 1166-VII підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 викладено в такій редакції: розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу «не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки».

Тобто законодавець визначив нижню граничну межу річної суми орендної плати за земельні ділянки, незалежно від того, чи збігається її розмір з указаним у договорі.

Отже, з набранням чинності Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, мав відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 2 грудня 2014 року № 21-274а14.

Відповідно до вимог статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

В той же час, Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року N 192-VIII статтю 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України викладено в такій редакції - «висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.»

Отже, згідно з підпунктом 16.1.4 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Ось як Європейський Суд в своїй судовій практиці характеризує якість закону:

1) правове положення може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи [1];

2) чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні [2];

3) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право [3], [4];

4) закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання [5];

5) якість закону пов'язана з достатньою чіткістю встановлення ним тих чи інших обставин, на підставі яких діють державні органи [6];

6) жодна норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються. Відповідно до цього більшість законів з необхідністю укладаються в термінах, які більшою чи меншою мірою є нечіткими, а їхнє тлумачення і застосування є питаннями практики [7];

7) ступінь чіткості закону, що має забезпечуватися у формулюваннях національних законів - яка в жодному випадку не може передбачити всі непередбачувані обставини, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється цей закон, а також кількості та статусу тих, кому закон адресований. Ступінь чіткості, який треба забезпечувати при формулюванні конституційних положень, з огляду на загальний характер, може бути нижчим, ніж в інших законах [8];

8) положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування [9].

Будь-який національний закон, в контексті сприйняття його Європейським судом при розгляді конкретних справ, аналізується ним на предмет відповідності верховенства права, яке міститься в кожній нормі Конвенції та Протоколів до неї.

У відповідності з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Верховний Суд України визначився з правовою позицію в постанові від 2 грудня 2014 року № 21-274а14.

До зазначеного терміну судова практика у більшості випадків складалась на користь платника, та, відповідно, не існувало однозначного тлумачення розділу ХIII Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI.

Так, Міністерство доходів і зборів України своїм листом від 30 вересня 2013 року N 12217/6/99-95-25-50-09-15-01, який публікувався Бизнес - Бухгалтерия. Право. Налоги. Консультации, 2014, 06, № 22, Баланс - Агро, 2014, 06, № 23, Баланс, 2014, 06, № 49-50, повідомляло платників, що суб'єкт господарювання буде сплачувати орендну плату за земельні ділянки згідно з новими умовами - з моменту внесення змін до договору оренди (переукладання договору оренди).

І відповідно до вимог статті 53 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

І тільки з прийняттям Верховним судом України постанови від 2 грудня 2014 року № 21-274а14 вже Державна фіскальна служба України своїм листом від 03 лютого 2015 року N 3340/7/99-99-10-02-02-17 змінила позицію про визначення розміру орендної плати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що платник протягом 2011 - 2013 років не мав недвозначно визначеного обов'язку сплачувати оренду плату у розмірі трикратного розміру земельного податку.

Відповідно, відсутнє порушення підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI.

Платник податків не може нести відповідальності в силу прямих приписів статті 53 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI.

Крім того, в силу приписів статті 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, якщо платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію; дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань <…>.

В період з 31 березня по 03 квітня 2014 року уповноваженими фахівцями держподаткінспекції проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1.

Однак, суму грошового зобов'язання збільшено громадянину ОСОБА_1.

Поняття фізична особа та Суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа, безперечно, є пов'язаними, та не є тотожними.

Збільшення суми грошового зобов'язання фізичній особі, за наслідками перевірки Суб'єкта підприємницької діяльності, колегія суддів вважає помилковим.

За обставин, наведених вище, колегія суддів вважає за можливе застосувати приписи абзацу другого частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 195, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 травня 2014 року у справі № 804/5506/14 скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16 квітня 2014 року № .

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції у порядку та у строки, визначені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: О.В. Юхименко

Суддя: В.В. Мельник

Суддя: Л.М. Нагорна