Справа № 815/1014/15
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1014/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного позову від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №805-14 від 31.12.2014 року та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

11.02.2015 року до суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, у якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 805-14 від 31.12.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватись захистом своєї країни та не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання стати жертвою переслідувань з боку органів влади у зв'язку з участю в мирних акціях протесту щодо незаконних дій представників органів влади. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Ситуація загальнопоширеного насилля в Сирії враховуючи критерії, визначені Європейським судом з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (рішення від 28.06.2011 року, №8319/07 та 11449/07) свідчить про те, що ризик застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є реальним. Отже, його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак ДМСУ при прийнятті оскаржуємого рішення зазначені обставини до уваги не прийняла.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні заявили клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник відповідача залишила вирішення цього питання на розсуд суду.

Справа розглянута в порядку письмового провадження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №805-14 від 31.12.2014 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням Державна міграційна служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження Сірія, АДРЕСА_1. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, має середню освіту, неодружений.

03.06.2011 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою про надання статусу біженця №151. Рішенням ДМС України №659-12 від 03.12.2012 року громадянину Сирії ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу біженців. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2013 року яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2013 року було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ДМС України, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної Міграційної служби України № 659-12 від 03.12.2012 року та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності із процедурою передбаченою законодавством (а.с. 30-37).

Рішенням ДМС України від 25.02.2014 року на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2012 року було зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України №659-12 від 03.12.2012 року (а.с. 49).

ГУ ДМС України в Одеській області 12.03.2014 року виданий наказ №42 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 58).

Згідно особової справи позивач вибув з Сирії 22.03.2011 року авіарейсом Дамаск (Сирія) - ОАЕ (Дубаї) - Київ (Україна), на підставі національного паспорту із одноразовою візою терміном до 13.06.2011 року, державний кордон України перетинав легально. Причиною в'їзду в Україну є початок військових дій в країні походження, а також участь в мітингу у 2010 році, що призвело до переслідувань з боку представників Мухабарату. ОСОБА_1 був членом політичної партії Аль-Баас на Батьківщині.

За результатами повторного розгляду особової справи заявника та проведення повторної співбесіди, Управління дійшло до висновку за доцільне відмовити громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком від 24.11.2014 року (а.с. 69-77).

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені позивачем факти переслідування та побоювання у зв'язку з ситуацією, яка склалась в країні походження, не відповідають критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація щодо причини виїзду з країни походження має низку суперечностей.

Також, на думку Управління, аналіз наданих матеріалів із наявною інформацією по країні походження заявника підтверджують відсутність умов, які можуть буди розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні.

Управління вважає, що немає підстав вважати наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець. Особа не була причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації. Також, на думку Управління, необґрунтованим є клопотання в контексті надання додаткового захисту заявникові.

Рішенням №805-14 від 31.12.2014 року з посиланням на п.1 та 13 частини 1 статтю 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 25). 05.02.2015 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 8).

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення позову частково.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач - Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно до вимог п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил у разі надходження до ДМС України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Згідно до вимог п.10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Висновки управління, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтується на тому, що у поясненнях позивача, наданих при повторному розгляді питання що надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, наявні розбіжності між поясненнями, наданими при первинному зверненні про надання статусу біженця у 2011 році, також відсутні доведені заявником факти серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину с посиланням, зокрема, на п.37 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців згідно якого для надання статусу біженця в першу чергу важлива оцінка клопотання шукача, а не судження при ситуації, яка склалася у країні походження. Заявлені особою обставини носять загальний характер та не містять конкретних подій переслідування.

Проте, таки висновки Управління не відповідають даним, зазначеним у Висновку, які були надані заявником, оскільки його обставини Управлінням оцінені лише як суперечливі, проте не наведено будь - яких обґрунтувань в спростування обставин, зазначених заявником.

Також у Висновку Управління зазначено, що необґрунтованим є клопотання в контексті надання додаткового захисту заявникові, про що свідчать наступні факти, зазначені у Висновку: - звернення за захистом до Управління лише для легалізації на території України, одразу після закінчення терміну реєстрації; - наявними даними ЗМІ, що країни-сусіди Сирії (Туреччина, Ліван та інші) без перешкод приймають сирійських біженців; - найближчі родичі заявника, а саме матір та сестра на момент грудня 2014 року продовжують проживати на Батьківщині у м. Дамаск, живуть в безпеці, не переслідуються (а.с. 73-74).

Проте, на думку суду першої інстанції, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, посилання Управління в обґрунтування свого Висновку на наявність даних ЗМІ, що країни-сусіди Сирії (Туреччина, Ліван та інші) без перешкод приймають сирійських біженців є неспроможними, та не можуть свідчити про відсутність права на звернення за захистом в інших країнах. Що стосується посилання Управління на проживання родичів заявника у м. Дамаск Сирії, колегія суддів вважає, що вказані обставини не можуть бути перешкодою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту з урахуванням обставин, зазначених заявником, які стосуються його особисто та з врахуванням загальновідомих відомостей.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II) від 22.10.2013 року зазначено, що після випуску УВКБ ООН в грудні 2012 року документу «Аспекти захисту» військовий конфлікт в Сирії продовжував загострюватися в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Зріст гуманітарних потреб населення особливо примітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакия и Дамаск. С січня 2013 року гуманітарні потреби в Алеппо стали втричі більше, а в провінціях Риф Дамаск и Дейр-эз-Зор стали вдвічі більш.

Позивач є уродженцем м. Дамаск, Саруджа, район Шейф Муджагет та мешкав до в'їзду в Україну в м. Дамаск.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 22.10.2013 року зазначено, що конфлікт характеризується неувагою до захисту цивільного населення, оскільки сторони конфлікту постійно переступають норми міжнародного гуманітарного права та скоюють інші серйозні порушення прав людини та посягання на них, у тому числі, але не тільки: свавільні арешти, катування та інші форми жорсткого погодження, насильницькі зникнення, викрадення, сумарні та позасудові страти, примусові переміщення та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

Згідно до вимог п.11 Рекомендацій сірійці потребують міжнародного захисту до тієї пори, доки ситуація з безпеки та дотримання прав людини в Сирії не буде полишена та не будуть утворені умови для добровільного повернення та поваги до людської гідності. В п.14 Резолюції визначено, що клопотання громадян Сирії щодо міжнародного захисту повинні розглядатись на підставі справедливих та ефективних процедур. В тих випадках - все більш виключних-де критерії включення згідно Конвенції 1951р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», які сформовані в регіональних документах про біженців, або інші форми міжнародного захисту, у тому числі додаткового захисту.

Таким чином, на підставі наведеного суд першої інстанції дійшов до висновку, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням аналізу інформації про країну походження заявника, суб'єктивні побоювання позивача стати жертвою переслідувань, є цілком обґрунтованими.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на наступне.

Діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови № 3 від 16.03.2012 року) зазначено: «Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову. Відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (п. 25 Постанови).

Тобто, мова йде про наявність достатніх підстав для зобов'язання відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що з матеріалів справи не вбачається достатньо наявних підстав для зобов'язання прийняття рішення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав частково та обґрунтував її частково.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 202; 205; 207; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року скасувати в частині зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалити в цій частині по справі нову постанову, а саме зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 30.04.2015 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян

Суддя: О.І.Шляхтицький