Справа № 2а/1770/1828/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року м. Київ К/9991/63223/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 01.06.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2011 по справі № 2а/1770/1828/2011

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції

про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2011 року Підприємцем до суду заявлений позов про скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції від 15.04.2011 №/0, яким позивачеві донараховано суму основного податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб з підприємницької діяльності у розмірі 37 044,60 грн. та штрафних (фінансових) санкцій у сумі 5 396,52 грн.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги задоволено, оскаржуване податкове повідомлення-рішення скасовано.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким Підприємцю у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена документальна планова перевірка Підприємця з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 по 31.12.2010, за підсумками якої складено акт від 25.03.2011 №80/17-38/НОМЕР_1.

У ході вказаної перевірки працівниками Державної податкової інспекції було встановлено порушення позивачем ст. 13, ч. 1 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з доходів громадян" та п. 7.1 ст. 7, пп. 9.12.1, п. 9.12 ст. 9 Закону України від 22.05.2003 № 889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб", що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб на суму 38 521,05 грн.

Такий висновок контролюючий орган обґрунтував тим, що позивач безпідставно перебував на спрощеній системі оподаткування (фіксована сплата патенту), так як сума одержаної ним виручки перевищувала законодавчо встановлений рівень, та, відповідно, повинен був перейти на загальну систему оподаткування, та здійснювати оподаткування отриманих доходів у відповідності до норм чинного законодавства.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, а також врахувавши звітні дані позивача і митну та/або фактурну вартість автомобілів відповідачем було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем не доведено факт отримання позивачем доходу за відчужені транспортні засоби у розмірі, що дорівнює їх митній (фактурній) вартості, а контролюючий орган визначаючи дохід від продажу рухомого майна, виходячи з його фактурної та/або митної вартості, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не в спосіб визначений чинним законодавством,

Так, відповідно до п.1.2 ст.1 Закону України від 22.05.2003 №889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб" дохід - це сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. Пунктом 1.3 цієї ж статті встановлено, що дохід з джерелом його походження з України - будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу рухомого майна, якщо факт зміни власника (продажу об'єкта рухомого майна) підлягає державній реєстрації та/або нотаріальному посвідченню згідно із законом України, або якщо місце вручення такого рухомого майна набувачеві знаходиться на території України.

Згідно з п. 1.6 ст.1 вказаного Закону загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахований (виплачений) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (далі - оподатковуваний дохід), до якого включається, в тому числі і частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 11-12 цього Закону. Дохід платника податку від продажу об'єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, встановленою пунктом 7.1 статті 7 цього Закону (15% від об'єкта оподаткування).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, акту перевірки, відповідач суму виручки (доходу) позивача визначив не з ціни реалізації, а з митної (фактурної) вартості транспортних засобів, яка, на думку контролюючого органу, є звичайною ціною товару.

Так, за правилами п. 1.20 ст. 1 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства" звичайна ціна" встановлюється залежить від умов продажу товару і відповідає справедливій ринковій ціні в Україні.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємства" звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо цим пунктом не встановлено інше. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту (пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону).

Згідно з положеннями Наказу Державної митної служби від 09.07.1997 № 307 "Про затвердження Інструкції про порядок заповнення вантажної митної декларації" митна вартість використовується виключно в цілях митного оподаткування товарів і ведення митної статистики.

Відповідно до ст. 43 Митного кодексу України, товари і транспортні засоби перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно з заявленим митним режимом, а в свою чергу митний контроль у разі ввезення на митну територію України - після здійснення у повному обсязі митного оформлення товарів і транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України.

Таким чином, митна вартість застосовується для нарахування податків і зборів для товарів, які перебувають під митним контролем, оскільки у відповідності до ст.259 Митного кодексу України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, обчислена відповідно до положень цього Кодексу.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що при визначенні бази оподаткування податком з доходів фізичних осіб операцій з реалізації платником податку на території України попередньо імпортованого ним товару, звичайна ціна та митна вартість, що є умовною розрахунковою величиною, яка розраховується відповідно до положень Митного кодексу України і застосовується при переміщенні товарів через митний кордон України (зокрема для ведення митної статистики), не є тотожними і не можуть бути порівнюваними. Крім того, жодною нормою законодавства не передбачено, що митна вартість товару є звичайною ціною для такого товару, що реалізується на території України.

Також, пп. 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Порядок та підстави визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами встановлено п.4.3 ст.4 Закону України від 21.12.2000 №2181-III "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами". При цьому, пп.4.3.5 вказаної статті передбачає, що передумовою для застосування непрямих методів є рішення про застосування непрямих методів, яке приймається податковим органом за місцезнаходженням платника податків за наявності підстав, визначених у підпункті 4.3.1 цього пункту.

Проте, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення про застосування непрямих методів для визначення суми податкового зобов'язання позивача з податку на доходи фізичних осіб не приймалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком судів попередніх інстанцій, що відповідачем не доведено факту отримання позивачем доходу за відчужені транспортні засоби у розмірі, що дорівнює їх митній (фактурній) вартості, а відповідно у фахівців контролюючого органу не було підстав і для кваліфікації цих коштів як доходу позивача та, відповідно, для обкладення їх податком з доходів фізичних осіб.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції відхилити.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 01.06.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2011 по справі № 2а/1770/1828/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко