Справа № 2а-13006/11/1370
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2012-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сподарик Н.І., за участі секретаря судового засідання Задорожної М.М., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом приватного підприємства «ОККО -Нафтопродукт»до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові про скасування податкового повідомлення - рішення,
Приватне підприємство «ОККО - Нафтопродукт»(далі ПП «ОККО - Нафтопродукт») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові з вимогами: скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.06.2011 року № НОМЕР_1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що право позивача на податковий кредит під час проведення перевірки підтверджується усіма необхідними первинними документами, на підтвердження договірних відносин з ТзОВ «Лінкс Лабораторії»та ТзОВ «ГазУкраїни-2009». Всі операції з контрагентами є реальними, товарними, а висновки відповідача стосовно нікчемності правочинів з контрагентами базуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами. Таким чином, вважає, що відповідач прийшов до неправомірних висновків щодо порушення порядку формування ПП «ОККО - Нафтопродукт»податкового кредиту. Крім того, зазначає, що наявність незначних недоліків в окремих документах не є підставою для висновків про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачається, що зміни у зобовязаннях платника податків мали місце. Відтак оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач заперечив позовні вимоги з підстав викладених у письмових запереченнях, поданих представником відповідача в судовому засіданні 14.12.2011 року, зазначає про безтоварний характер господарських операцій щодо придбання позивачем омивачів скла в ТзОВ «Лінкс Лабораторії»та скрапленого газу в ТОВ «ГазУкраїна-2009». На підтвердження цього відповідач вказав на ряд недоліків в первинних бухгалтерських документах позивача. Також, відповідач зазначив, що за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Лінкс Лабораторії»встановлено нереальний характер задекларованих господарських операцій щодо придбання ТОВ «Лінкс лабораторії»товарів у ТОВ «Еліт Парфум»у грудні 2010р. Вважає, що такі товари не могли використовуватись для виробництва омивачів скла, і неможливою була поставка таких товарів позивачу від ТзОВ «Лінкс Лабораторії». Щодо взаємовідносин з ТзОВ «ГазУкраїна-2009»зазначив, що у ТОВ «ГазУкраїна-2009»згідно з даними декларації з податку на прибуток, відсутні основні засоби для здійснення господарської діяльності. Отже, задекларовані господарські операції щодо придбання позивачем товарів у ТОВ «ГазУкраїна-2009»мають безтоварний характер. Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченні на позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, оцінивши їх в сукупності та встановив наступні фактичні обставини справи:
Приватне підприємство «ОККО-Нафтопродукт»зареєстровано 24.09.2009 року, що підтверджено довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців № 11891110 від 28.11.2011 року ( а.с. 334-335, том І).
У період з 14.04.2011 року по 24.05.2011 року Спеціалізованою державною податковою інспекцією по роботі з великими платниками податків у м. Львові проведено позапланову виїзну перевірку приватного підприємства «ОККО-Нафтопродукт».
Позивач не погоджуючись з висновками посадових осіб державної податкової служби та з прийнятими податковими повідомленнями рішеннями, оскаржив останні в судовому порядку.
Оцінюючи встановлені обставини та доводи сторін суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з наступних міркувань:
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.
На момент виникнення спірних правовідносин позивача з ТзОВ «Лінкс Лабораторії»спеціальним законом, що визначав платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету був вище згаданий Закон України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 року № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР) № 168/97-ВР.
Пункт 1.7 ст.1 даного Закону зазначає, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.
Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 зазначеного Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також у звязку з придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.
Підставою для нарахування податкового кредиту згідно з п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.
Відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи документами, передбаченими п.п.7.2.6 цього пункту. Платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами лише у разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються непідтвердженими зазначеними цим підпунктом документами.
Пунктом 7.5. ст. 7 Закону № 168/97-ВР встановлено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).
Виходячи з аналізу вищезазначених норм права, суд вважає, що законодавцем чітко визначено необхідні умови для формування податкового кредиту з податку на додану вартість - наявність належним чином оформленої податкової накладної або іншого документа, передбаченого п.п.7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР.
Щодо господарських операцій з придбання позивачем омивачів скла у ТзОВ «Лінкс Лабораторії»судом встановлено наступне.
Між позивачем та ТзОВ «Лінкс Лабораторії»укладено договір купівлі-продажу товарів № 0/2-1-10/118 від 15.09.2010 року. Відповідно до п. 1.1. цього договору ТзОВ «Лінкс Лабораторії»зобовязується передавати товар у власність ПП «ОККО-Нафтопродукт»відповідно до письмових замовлень, а ПП «ОККО-Нафтопродукт»зобовязується приймати та оплачувати його на умовах, зазначених у цьому договорі. (а.с. 73, том І). Сторони договору 22.11.2010 р. підписали додаток 1 до договору, в якому погодили асортимент та ціну продукції, яка поставляється за договором.
ТзОВ «Лінкс Лабораторії»є платником податку на додану вартість, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію платника ПДВ № 17976084 (а.с.180 том ІІ).
В грудні 2010 р. ТзОВ «Лінкс Лабораторії»здійснило поставку позивачу омивачів скла на загальну суму 2866274,78 грн., в тому числі, ПДВ, що підтверджується податковими та видатковими накладними, належним чином засвідчені копії яких долучено до матеріалів справи. Сума податку на додану вартість, сплаченого за зазначеними господарськими операціями була включена позивачем до податкового кредиту з ПДВ в грудні 2010 р. в сумі 468026,74 грн. та частково в січні 2011р.в сумі 1334,40 грн., що підтверджується додатками № 5 до декларацій позивача з ПДВ за грудень 2010 р. та січень 2011 р.
Оплата за поставлений товар здійснювалась у безготівковій формі, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями на перерахування коштів. Приймання, зберігання та транспортування товарів, що поставлятись ТзОВ «Лінкс Лабораторії»позивачу здійснювалось ТОВ «Універсальна логістична компанія»на підставі договору про надання послуг №0/2-2-10/69 від 12.08.2010р., що укладено між позивачем та ТОВ «Універсальна логістична компанія»(а.с. 30 том ІІ). Оплата послуг ТОВ «Універсальна логістична компанія»здійснювалась позивачем у безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями на перерахування коштів. Факт приймання, зберігання та транспортування товарів ТОВ «Універсальною логістичною компанією»підтверджується видатковими накладними, актами передачі товару на зберігання та товарно-транспортними накладними.
В подальшому омивачі скла реалізовувались позивачем при здійсненні роздрібної торгівлі
Шодо безтоварного характеру зазначених господарських операцій, суд звертає увагу на наступне. Відповідач дійшов висновку про безтоварний характер цих операцій у звязку з неналежним оформленням товарно-транспортних накладних на транспортування омивачів скла, а також, у звязку з безтоварним характером господарських операцій щодо придбання ТзОВ «Лінкс Лабораторії»сировини для виробництва омивачів скла у ТОВ «Еліт Парфум»на суму 723230,58 грн.
Як встановлено судом, товарно-транспортні накладні на транспортування омивачів скла містять усі реквізити, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відсутність окремих інших реквізитів товарно-транспортних накладних не є доказом безтоварного характеру господарських операцій. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 р. N 1936/11/13-11. Фактичне здійснення господарських операцій підтверджено також іншими документами (видатковими накладними, податковими накладними), які за своєю формою та змістом повністю відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які могли б згідно п.п. 7.2.3 п. 7.2. і п.п. 7.2.4. п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», спричинити втрату зазначеними документами юридичного статусу первинних документів, не містять.
Не можуть бути прийняті до увагу доводи відповідача про те, що встановлений в ході перевірки безтоварний характер господарських відносин ТзОВ «Лінкс Лабораторії»та ТОВ «Еліт Парфум», свідчить про те, що такі товари не могли використовуватись для виробництва омивачів скла, і неможливою була поставка омивачів скла позивачу від ТзОВ «Лінкс Лабораторії». Позивач не несе відповідальності за будь-які порушення податкового законодавства, повязані з договірними відносинами третіх осіб. Відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом (лист Вищого адміністративного суду України 02.06.2011р. №742/11/13-11).
Крім наявних в матеріалах справи первинних документів реальність здійснення господарських операцій з придбання позивачем омивачів скла в ТзОВ «Лінкс Лабораторії»підтверджується рішенням господарського суду Львівської області від 17.06.2011р. Цим судовим рішенням відмовлено в задоволенні позову ПП «ОККО-Нафтопродукт»до ТзОВ «Лінкс Лабораторії»про визнання недійсним договору купівлі-продажу товарів №0/2-1-10/118 від 15.09.2010 року. В рішенні господарського суду Львівської області встановлено, що правові наслідки, обумовлені договором, а саме, поставка товарів, реально настали для обох сторін договору (а.с.70-72, том І ). Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, наявних в матеріалах справи доказів достатньо, щоб встановити факт придбання позивачем товару в ТзОВ «Лінкс Лабораторії»за договірною ціною, що включає ПДВ, подальший рух активів при здійсненні цієї господарської операції, та подальше використання омивачів скла у господарській діяльності позивача.
З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, про правомірність формування позивачем податкового кредиту з ПДВ при відображенні господарських операцій з придбання омивачів скла у ТзОВ «Лінкс Лабораторії»в грудні 2010 р.
Щодо господарських операцій з придбання позивачем скрапленого газу у ТОВ «ГазУкраїна-2009» судом встановлено наступне.
У відповідності до п.п. 14.1.181 Податкового кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2011 року, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Між позивачем та ТОВ «ГазУкраїна-2009»укладено договір купівлі-продажу товарів № 01/10/08-10 від 01.10.2010р. (а.с. 287 том І). Відповідно до п. 1.1. цього договору ТОВ «ГазУкраїни-2009»зобовязується передавати скраплений газ у власність позивача, а позивач зобовязується приймати та оплачувати його.
ТОВ «ГазУкраїна-2009» є платником податку на додану вартість, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію платника ПДВ № 100271814 (а.с. 164 том ІІ) .
За грудень 2010 р. ТОВ «ГазУкраїна-2009»поставило позивачу скраплений газ на загальну суму 360800,00 грн., в тому числі, ПДВ, що підтверджується видатковими накладними та податковими накладними. Сума ПДВ була включена позивачем до податкового кредиту з ПДВ за січень 2011р., що підтверджується додатком №5 до декларацій позивача з ПДВ за січень 2011р. Оплата скрапленого разу здійснювалась у безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями на перерахування коштів.
Транспортування скрапленого газу здійснювало ПП «Автотранском»на підставі договору АТК/1-2-10/81 від 01.10.2010р. (а.с. 43 том ІІ). Оплата послуг з транспортування скрапленого газу здійснювалась позивачем, що підтверджується платіжним дорученням на перерахування коштів від 02.06.2011 р. Як вбачається з товарно-транспортних накладних, приймання скрапленого газу здійснювали оператори АЗС, що експлуатуються позивачем. Факт перебування операторів АЗС у трудових відносинах з позивачем підтверджується наказами про прийняття на роботу операторів АЗС та договорами про повну матеріальну відповідальність. Факт прийняття позивачем скрапленого газу в сумі 360800,00 грн. в грудні 2010 р. підтверджується також змінними звітами АЗС. При цьому, адреси АЗС співпадають з пунктами призначення, зазначеними в товарно-транспортних накладних на транспортування скрапленого газу.
В подальшому скраплений газ реалізовувався позивачем при здійсненні роздрібної торгівлі, що підтверджується чеками реєстраторів розрахункових операцій (а.с. 303-322 том І).
Суд відхиляє доводи відповідача про безтоварний характер зазначених господарських операцій. Відповідач вказує на відсутність окремих реквізитів в товарно-транспортних накладних, а також, на відсутність у ТОВ «ГазУкраїна-2009»основних засобів першої групи, виходячи з декларації з податку на прибуток за четвертий квартал 2010 р. та перший квартал 2011р.
Товарно-транспортні накладні на транспортування скрапленого газу містять усі реквізити, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відсутність окремих інших реквізитів товарно-транспортних накладних не є доказом безтоварного характеру господарських операцій.
Щодо відсутності в ТОВ «ГазУкраїна-2009»основних засобів першої групи, виходячи з декларації з податку на прибуток суд зазначає наступне. Виходячи з ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»(що діяв у четвертому квартал 2010 р. та першому кварталі 2011р.), амортизації підлягають (та відображаються в декларації з податку на прибуток) тільки ті основні засоби, що є у власності платника податку, чи передані йому у фінансовий лізинг. Якщо ж основні засоби передані підприємству в оренду (оперативний лізинг), то амортизація таких основних засобів не проводиться. Отже, дані декларації з податку на прибуток підприємств не можуть підтвердити, що у ТОВ «ГазУкраїна-2009»відсутні в користуванні (на підставі оренди) ті чи інші основні засоби, в тому числі, і складські приміщення. Для здійснення господарських операцій з постачання скрапленого газу не обовязковою є наявність і орендованих складських приміщень: послуги зі зберігання скрапленого газу можуть надавати інші субєкти господарювання. Відсутність транспортних засобів також не унеможливлює здійснення таких господарських операцій: транспортування скрапленого газу, який постачався позивачу, здійснювало ПП «Автотранском», що підтверджується товарно-транспортними накладними. Крім того, ТОВ «ГазУкраїна-2009», згідно витягу з Єдиного державного реєстру одним із видів діяльності є діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту.
Наявні в матеріалах справи докази в сукупності вказують на факт придбання позивачем скрапленого газу у ТОВ «ГазУкраїна-2009»за договірною ціною, що включає ПДВ, подальше його транспортування, приймання у місцях роздрібного продажу,та використання у господарській діяльності позивача.
Відповідно до п.198.6 Податкового кодексу України у разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.
З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за січень 2011р. при відображенні господарських операцій з придбання скрапленого газу у ТОВ «ГазУкраїни-2009»у грудні 2010р.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що господарська операція це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобовязань, власному капіталі підприємства. Із положень ч. 1, 3 ст. 9 вказаного Закону вбачається, що бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складенні на їх підставі зведених облікових документів, систематизація інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Перелічені вище первинні документи були надані відповідачеві при проведені перевірки, даний факт відображений в акті перевірки від 31.05.2011 року (а.с. 30, 32, том І).
Стосовно твердження відповідача про нікчемність правочинів, укладених між позивачем та контрагентом ТзОВ «Газ Україна-2009», суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). З наведеного випливає, що правочин (договір) є правомірним, а отже й дійсним. Неправомірність (недійсність) правочину повинна бути прямо передбачена законом або встановлена рішенням суду, що набрало законної сили.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У цій же статті розмежовується два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний недійсним судом.
Верховний Суд України у Постанові Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»(далі - Постанова Пленуму від 06.11.2009 р. № 9) розтлумачив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (п. 4 Постанови). Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України ), (п. 7 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9).
Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України:
1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;
2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.
Пункт 18 вищезгаданої Постанови тлумачить, що усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо .
Висновки податкового органу про нікчемність правочинів між ПП «ОККО - Нафтопродукт»та ТзОВ «ГазУкраїна-2009», ґрунтуються на тому, що під час їх вчинення не було дотримано ч. 5 ст. 203 ЦК України і ці правочини не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними.
Такий висновок є помилковим. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Саме таку кваліфікацію правочинів було надано податковим органом в акті перевірки від 17.05.2011р.
У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 Верховний Суд України відзначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Суд звертає увагу також і на те, що відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, цей вид недійсних правочинів належить до оспорюваних правочинів. З огляду на цю норму, жоден інший орган, окрім суду, не може робити висновок про недійсність фіктивного правочину.
Окремо суд бере до уваги, що викладені в акті перевірки судження субєкта владних повноважень про порушення позивачем вимог ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України зроблені з перевищенням компетенції органів державної податкової служби України та не підтверджуються дослідженими судом доказами.
Відповідачем не було надано доказів порушення кримінальної справи щодо посадових осіб ТзОВ «ГазУкраїна-2009», та не надано жодного судового рішення, яке б підтвердило чи спростувало факт фіктивності договірних взаємовідносин сторін по справі з ТзОВ «ГазУкраїна-2009». Однак наявні докази (перелічені вище), які ще раз підтверджують реальність операцій за наслідками правочинів укладених між позивачем та контрагентом ТзОВ «ГазУкраїна-2009».
Посилання відповідача в акті перевірки від 31.05.2011 року № 591/08-03/36670361 на те, що перевіркою встановлено відсутність складських приміщень, виробничих потужностей для здійснення будь-якого виду діяльності ТзОВ «ГазУкраїна-2009», взято фактично з довідки Харківської ОДПІ від 04.04.2011 року № 616/155/36308214 «Про проведення камеральної перевірки», без урахуванням обставин її складення.
Також вбачається з акта перевірки від 31.05.2011 року 591/08-03/36670361, що відповідач при проведенні перевірки позивача щодо взаєморозрахунків з ТзОВ «Лінкс Лабораторії»будував висновки на підставі акта від 06.04.2011 року № 574/23-2/33894650.
Проаналізувавши положення Податкового кодексу України та Закону України «Про державну податкову службу в Україні»від 04.12.1990 р. (з наступними змінами і доповненнями), суд приходить до переконання, що податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства та не мають повноважень визнавати правочини нікчемними або такими, що не відповідають закону.
Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані спеціалізовані державні податкові інспекції виконують, зокрема, такі функції: подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна; звертаються до суду в інших випадках, передбачених законом.
Відтак, встановивши правочин, який має ознаки фіктивного, податковий орган, діючи в межах своїх повноважень, повинен звернутися до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним. До набрання рішенням суду законної сили правочин вважається дійсним, оскільки саме це є змістом презумпції, яка наведена у ст. 204 ЦК України. До цього часу податковий орган не може застосовувати наслідки недійсності правочину, зокрема й корегувати податкові зобовязання, навіть якщо б у нього і були відповідні переконання. Здійснення таких дій не відповідає повноваженням податкового органу та способу їх реалізації, свідчить про перевищення компетенції та безпідставне втручання в приватні правовідносини, порушує принцип офіційності.
У п. 6 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 р. № 984 передбачено, що у висновку акта документальної перевірки зазначається опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень. Всупереч наведеній нормі, відповідач досліджував дійсність правочинів, тобто фактично контролював дотримання платником податків цивільного законодавства, на що податковий орган не уповноважений.
Відповідно до п. 6 розділу ІІ цього Порядку факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.
Суд відзначає, що в силу п.83.1 ст.83 Податкового кодексу України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є: 83.1.1. документи, визначені цим Кодексом; 83.1.2. податкова інформація; 83.1.3. експертні висновки; 83.1.4. судові рішення; 83.1.5. виключено; 83.1.6. інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.
З огляду на приписи наведених вище норм права, суд приходить до переконання, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано податковий кредит та податкове зобовязання з податку на додану вартість, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином.
Таким чином, з огляду на докази, що містяться у матеріалах справи, правочини між позивачем та контрагентами не можуть вважатися нікчемними (недійсними) з огляду на наявність належним чином оформлених документів на його укладення та виконання обома сторонами. В ході судового розгляду справи податковим органом не було надано належних доказів, які б підтвердили вину позивача чи його контрагентом, яка полягає в намірі порушити публічний порядок. Відтак, правочини, укладені позивачем не є нікчемними, тобто його нікчемність законом не встановлена.
Суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Оскільки визнання фіктивного правочину недійсним відбувається за рішенням суду, єдиним допустимим засобом доказування факту фіктивності правочину є рішення суду. Інші докази, зокрема й акти перевірки податкового органу, цю обставину підтвердити не можуть в силу прямого припису закону, а отже й не можуть братися до уваги судом під час вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте доказів правомірності, законності та обґрунтованості відповідачем прийнятих податкових повідомлень-рішень суду не надано.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують у підставності позовних вимог.
Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають відшкодуванню з державного бюджету України понесені позивачем судові витрати у виді судового збору.
Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Стягнути з державного бюджету на користь приватного підприємства «ОККО-Нафтопродукт» (м. Львів, вул. Пластова,1; ідентифікаційний код 36670361) 1882 (тисячу вісімсот вісімдесят дві ) грн. 00 коп.
Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Повний текст постанови складено 19 березня 2012 року.
Суддя Сподарик Н.І.