Справа № 817/3694/14
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3694/14

21 квітня 2015 року 12год. 05хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

прокурора: Грицак В.А.,

позивача: представник Мірошник Д.В.,

відповідача: представник Жилінська О.М.,

третьої особи: представник ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Першого заступника прокурора м.Рівне в інтересах держави, в особі Рівненської міської ради

доРеєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на ОСОБА_4
про скасування рішень про державну реєстрацію , -
ВСТАНОВИВ :

Перший заступник прокурора міста Рівне звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду в інтересах Рівненської міської ради з позовом до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

З змісту заявленого позову вбачається, що позивач, просить суд скасувати рішення державного реєстратора, Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Жилінської О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №13601154 від 05.06.2014 року та № 13600649 від 05.06.2014 року, щодо реєстрації права приватної власності на земельні ділянки (кадастровий НОМЕР_1 та кадастровий НОМЕР_2 відповідно) за суб'єктом - ОСОБА_5

На обґрунтування позову прокурор вказує на те, що рішенням Рівненського міського суду від 04.04.2014 року по справі № 569/4310/14 задоволено позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання укладеним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку.

Згідно технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 прокурором встановлено, що на підставі звернення ОСОБА_9, яка діє на підставі довіреності від ОСОБА_6 та рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року по справі № 569/4310/14-ц земельна ділянка площею 0,0352 га за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_3 (що була предметом спору) поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_4 (0,0170 га) та НОМЕР_5 (0,0182 га), з яких на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4, рішенням відповідача № 13600649 від 05.06.2014 року, зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_4.

На підставі звернення ОСОБА_10, яка діяла від імені ОСОБА_8 та рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року по справі № 569/4310/14-ц земельна ділянка площею 0,033 га кадастровий номер НОМЕР_6 була поділена на дві земельні ділянка з кадастровими номерами НОМЕР_7 та НОМЕР_8, з яких на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_8 рішенням відповідача №13601154 від 05.06.2014 року, зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_4

Водночас, на переконання прокурора, враховуючи те, що рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року по справі № 569/4310/14-ц скасовано рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22.07.2014 року, на підставі п.5 ч.1 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно", державна реєстрація права власності на вказані земельні ділянки за ОСОБА_4 підлягає скасуванню.

У зв'язку із наведеним, з метою усунення порушення інтересів держави в особі Рівненської міської ради прокурор звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідач - Реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції позов не визнав, про що подав відповідні письмові заперечення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 заперечила проти задоволення позову, про що подала письмові заперечення.

В судовому засіданні під час розгляду справи по суті, прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Додатково вказав суду на те, що рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року по справі № 569/4310/14-ц було скасоване саме за апеляційною скаргою прокурора, поданою в інтересах Рівненської міської ради, оскільки порушено порядок купівлі-продажу земельної ділянки. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні поданим письмовим запереченням, зокрема пояснив суду, що 05.06.2014 року державна реєстрація права власності земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_4 та НОМЕР_8 проводилася у повній відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ 17.10.2013 року №868, при цьому на час прийняття рішення про державну реєстрацію у реєстратора були відсутні підстави для відмови у державній реєстрації, тому державним реєстром було проведено державну реєстрацію права власності, підставою якої стали свідоцтва на новосформовані земельні ділянки, які утворилися в результаті поділу земельних ділянок. Вважає, що адміністративний позов є безпідставним та не обґрунтованим. Просив в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні надав пояснення аналогічні письмовим запереченням, зокрема пояснив суду, що прокурором не обґрунтовано порушень інтересів держави реєстрацією права власності на земельні ділянки. Вказав, що державним реєстратором проведена реєстрація права приватної власності на земельні ділянки, які належали на праві власності фізичним особам, тому права Рівненської міської ради, яка є суб'єктом права комунальної власності на землю, не порушені, реєстрація права власності проведена на підставі свідоцтв про право власності на земельні ділянки, а не на підставі скасованого рішення Рівненського міського суду. Крім того вказав, що прокурор не звертався із вимогою до реєстраційної служби про скасування державної реєстрації у зв'язку із скасування рішення суду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх в сукупності, відповідно до вимог чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено судом, заочним рішенням Рівненського міського суду від 04.04.2014 року по справі №569/4310/14-ц задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та визнано укладеним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 396 кв. м., визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 396 кв. м. на АДРЕСА_1 в м. Рівне. Заочне рішення набрало законної сили 27.04.2014 року (а.с.29-30).

Із змісту вказаного рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014, спірна земельна ділянка площею 396 кв.м., право власності на яку визнано за ОСОБА_4 складається із земельної ділянки площею 170кв.м., яка належала відповідачу 1 та земельної ділянки площею 226 кв.м., яка належала відповідачу 2.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Рівному у АДРЕСА_1, на підставі звернення ОСОБА_9 (яка діяла на підставі довіреності ОСОБА_6 від 12.10.2012 року №2622) та рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року земельну ділянку площею 0,0352 га кадастровий номер НОМЕР_3 поділено на дві ділянки: кадастровий номер НОМЕР_4 (0,0170 га) та кадастровий номер НОМЕР_5 (0,0182 га).

На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки гр. ОСОБА_10, гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Рівному у АДРЕСА_1, на підставі звернення ОСОБА_10 (яка діє від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності від 01.06.2010 року № 418) та рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014року, земельну ділянку площею 0,033 га кадастровий номер НОМЕР_9 поділено на дві ділянки: кадастровий номер НОМЕР_7 (0,0104 га) та кадастровий номер НОМЕР_8 (0,0226 га) (а.с.143-149).

На підставі заяви ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер заяви 6913597) від 05.06.2014 та заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер заяви 6913701) від 05.06.2014 та наданих до них згідно переліку документів, державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Жилінською О.М. проведено державну реєстрацію права власності на земельні ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 (рішення державного реєстратора № 13600649 від 05.06.2014) та кадастровий номер НОМЕР_8 (рішення державного реєстратора № 13601154 від 05.06.2014) за гр. ОСОБА_4 з видачею відповідних свідоцтв про право власності.

Водночас, рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22.07.2014 року задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора міста Рівне: скасовано рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с.25-28).

Враховуючи те, що рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року стало підставою для проведення державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на вказані вище земельні ділянки, прокурор просить суд скасувати оскаржувані ним рішення державного реєстратора №13600649 від 05.06.2014 та №13601154 від 05.06.2014.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд вважає за необхідне врахувати наступні вимоги чинного законодавства.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень статті 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно із статтею 3 Закону України № 1952-IV - державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться у статті 182 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Як встановлено частиною 4 ст.9 Закону № 1952-IV, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

В свою чергу відповідно до ч.2 ст.30 Закону №1952-IV, дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно частини другої вказаної статті КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, відповідно до ч.3 вказаної вище статті КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони: на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Таким чином, вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Та наявність повноважень та правомірності дії відповідача в межах визначених ч.3 ст.2 КАС України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Враховуючи положення законодавства, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАС України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії - рішення, які є актом одноразового застосування норм права, і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації за своїм змістом є актом індивідуальної дії, так як спрямовуються на врегулювання конкретної соціальної поведінки; поширюються лише на персонально визначених осіб; не передбачає повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; тощо.

Такий правовий акт породжує права і обов'язки тільки того суб'єкта, якому його адресовано (вданому випадку право власності та обов'язки пов'язані із виникненням такого права)

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України. Кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням дією, чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено її права, свободи або інтереси.

Разом з тим, право оскаржити правовий акт індивідуальної дії так як і нормативно-правовий акт, мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Така позиція викладена у Постанові Верховного суду від 07.10.2014 року у справі за позовом ОСОБА_11 до виконувача обов'язки Президента України Голови Верховної Ради України Турчинова О.В про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 07.03.2014 №275/2014.

Рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 331 Цивільного Кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В свою чергу, право власності є об'єктом цивільних відносин і підлягає захисту в порядку цивільного судочинства.

Механізми захисту права власності закріплені Главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 387 ЦК України закріплено право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа.

В свою чергу, право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке заявляється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у позивача, прав чи обов'язків, у зв'язку із прийняттям оскаржуваного рішення, не породжує для останнього і права на захист.

В даній же справі прокурор, подавши позов в інтересах держави в особі Рівненської міської ради, пред'явив вимогу про скасування рішення суб'єкта владних повноважень - правового акта індивідуальної, не будучи суб'єктом правовідносин, на врегулювання яких той прийнятий.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Процесуальною підставою звернення прокурора до суду, як зазначено в позовній заяві, є ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді.

В цій статті зазначено, що підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорюванні права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних документів.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Зміст ст. 36-1 Закону «Про прокуратуру» кореспондується із змістом ст.60 КАС України, яка зазначає, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду із адміністративним позовом для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор повинен надати адміністративному суду докази, які б підтверджували неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Натомість, ці норми закону прокурором при зверненні до суду із адміністративним позовом дотримані не були.

Прокурором не доведено порушення інтересів держави оскаржуваними рішеннями, та не вказано в чому саме таке порушення полягало.

Разом з тим, ст.6 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

При цьому слід зазначити, що правомірність дій державного реєстратора при проведенні державної реєстрації права власності на земельні ділянки кадастровий номер НОМЕР_8 та кадастровий номер НОМЕР_4 за громадянкою ОСОБА_5 прокурором в судовому засіданні не заперечувалися.

Рішення Рівненського міського суду від 04.04.2014 року, яке набрало законної сили, було скасовано рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22.07.2014 року, тобто задовго після проведення державної реєстрації (а.с.29-30).

Щодо внесення записів до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності, відповідно до ч.2 ст.26 Закону № 1952-IV - останнє можливо лише на підставі рішення суду про скасування державної реєстрації прав.

Разом з тим, скасування рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно може бути підставою для внесення нового запису до Державного реєстру на підставі заяви заінтересованої особи в порядку затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5.

Згідно з пунктом 2.1 цього Порядку для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 2.6 Порядку установлено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Відповідно п.2.10 Порядку за результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав або рішення щодо відмови у внесенні змін до записів, відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав, відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав.

Суд наголошує на тому, що в даному випадку, для внесення нового запису про державну реєстрацію права власності - обов'язковою передумовою є звернення до державного реєстратора з відповідною заявою з наданням рішення апеляційної інстанції, яким скасовано заочне рішення від 04.04.2014 року.

Проте, докази такого звернення та відмови в цьому матеріали справи не містять.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову Першого заступника прокурора міста Рівне в інтересах держави, в особі Рівненської міської ради до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на ОСОБА_4 про скасування рішень про державну реєстрацію - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Нор У.М.