Справа № 2-а-848/11
Суддя: Майор Г.І.
Дата ухвалення: 2011-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

іменем України

"20" вересня 2011 р. Справа № 2-а-848/11

номер рядка статистичного звіту 6

Колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Майора Г.І.

суддів: Бучик А.Ю.

ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Лабунської Ю.В. ,

за участю сторін:

від позивачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

від відповідачів: не з'явились,

від третьої особи: не з'явилася,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Богунського районного суду міста Житомира від "03" червня 2011 р. у справі № 2-а-848/11 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_7 житлового господарства Житомирської міської ради, за участю третьої особи -Органу опіки та піклування Житомирської міської ради про визнання нечинним рішення Житомирського міськвиконкому та зобов'язання вчинити певні дії щодо оформлення передачі у приватну власність квартири ,

ВСТАНОВИЛА:

09 лютого 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_7 житлового господарства Житомирської міської ради про визнання нечинним рішення Житомирського міськвиконкому №313 від 27.05.2004 року та зобов'язання вчинити певні дії щодо оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1.

Постановою Богунського районного суду міста Житомира від 03 червня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_7 житлового господарства Житомирської міської ради про визнання не чинним рішення Житомирського міськвиконкому від 27.05.2004 року №313 та зобов'язання вчинити дії щодо оформлення передачі у приватну власність позивачам квартири АДРЕСА_2 з видачею свідоцтва про право власності на житло.

Не погоджуючись з прийнятою постановою ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Вказує, що прийняті рішення судом першої інстанції не було враховано, що з моменту усиновлення дитини припиняються особисті та майнові права і обов'язки між нею та батьками та іншими родичами з моменту усиновлення, що передбачено ч.1 ст.232 Сімейного кодексу України.

Зазначає, що нормами чинного сімейного законодавства не передбачено збереження житла за усиновленою дитиною за попереднім чи останнім місцем проживання. Навпаки чинне законодавство, а саме ч.4 ст.239 Сімейного кодексу України гарантує право проживання дитини у разі скасування усиновлення у тому житловому приміщенні в якому вона проживала після усиновлення разом з усиновлювачами.

В судовому засіданні представники позивачів підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі.

Відповідачі та третя особа не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні: повноважних представників в засідання суду не направили, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги та положення частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів та третьої особи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивачів, дослідивши правильність застосування місцевим судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з такого.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають та зареєстровані у квартирі державного житлового фонду за адресою: АДРЕСА_3. З метою приватизації вказаної квартири вони подали заяву та необхідні документи до відділу приватизації державного житлового фонду управління житлового господарства Житомирської міської ради для оформлення передачі їм у приватну власність зазначеної квартири та отримання права власності на житло.

Однак, позивачам було відмовлено, оскільки дане жиле приміщення закріплене також за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і остання має право на приватизацію вказаної квартири.

Згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13.10.2004 року позивач по справі ОСОБА_4 позбавлена батьківських прав щодо своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і рішенням Житомирського міськвиконкому від 27.05.2004 року №313 за нею закріплено жилу площу у вказаній квартирі.

Згідно довідки КВЖРЕП №8 від 12.03.2008 року ОСОБА_8 виписана з квартири.

Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.07.2007 року, яке вступило в законну силу, неповнолітня ОСОБА_8 усиновлена громадянами ОСОБА_9 із збереженням громадянства України для дитини до 18-річного віку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до приписів ст.118 Конституції України виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Відповідно до вимог п.9 статті 23 цього Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація в галузі соціального забезпечення та соціального захисту населення наділена повноваженнями вирішувати питання щодо встановлення опіки і піклування, створення передбачених законодавством умов для виховання та/або влаштування дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків

батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, щодо захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей, а також вживає інших заходів щодо соціального захисту дітей, віднесених до її компетенції законом.

Відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про охорону дитинства" основні засади охорони дитинства та державну політику у цій сфері визначає Верховна Рада України шляхом затвердження відповідних загальнодержавних програм.

Проведення державної політики щодо охорони дитинства, розробку і здійснення цільових загальнодержавних програм соціального захисту та поліпшення становища дітей, координацію діяльності центральних та місцевих органів виконавчої влади у цій сфері забезпечує Кабінет Міністрів України.

Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують: проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, вирішення інших питань у цій сфері; розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля, відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази; вирішення питань щодо встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" закріплюється право дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини ( надалі Порядок ).

Відповідно до пункту 3 Порядку органами опіки та піклування є районні, районні у мм.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей.

Частини 9 пункту 27 Порядку дитина втрачає статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у разі поновлення піклування обох або одного з батьків на підставі, зокрема усиновлення дитини, що підтверджується рішенням суду.

Пунктами 29 та зо вищевказаного Порядку передбачено. що у разі зміни або втрати дитиною статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, служба у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини протягом 10 днів повідомляє про це службу у справах дітей за місцем походження дитини.

Рішення про втрату дитиною статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування на підставах, зазначених у пунктах 26 і 27 цього Порядку, приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської чи районної у місті ради за місцем її походження за поданням служби у справах дітей.

Так, згідно з п.1 ст.3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції "Про права дитини" дає кожній дитині право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 6 Сімейного кодексу України встановлює, що правовий статус дитини особа має до досягнення нею повноліття.

Згідно п. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 177 СК України регламентує порядок управління майном дитини, а саме: дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло.

Відповідно до ст. 239 СК України, у разі скасування усиновлення відновлюються права між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням.

Згідно ст. 283 Сімейного Кодексу України, за усиновленою дитиною зберігається громадянство України до досягнення нею вісімнадцяти років.

Усиновлена дитина має право на збереження своєї національної ідентичності відповідно до Конвенції про права дитини, інших міжнародних договорів.

Європейська конвенція про здійснення прав дітей визначає, що права та найвищі інтереси дітей мають бути підтримані . Згідно з міжнародними та національними правовими нормами коло прав дитини включає, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя.

Зокрема, згідно зі ст.12 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20.11.1989р., ратифікованої Україною у 1991р., держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в процесі будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Вітчизняне законодавство закріплює відповідні положення, зокрема, згідно з положеннями ст. 171 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 р. № 2947-ІІІ думка дитини повинна бути врахована при вирішення питань, що стосуються її життя.

Думка дитини не була зясована.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції. Постанова суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Богунського районного суду міста Житомира від 03 червня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Г.І. Майор

судді: А.Ю.Бучик

ОСОБА_1

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 АДРЕСА_4,10014

3- відповідачу ОСОБА_6 комітет Житомирської міської ради ОСОБА_10ОСОБА_11, 4/2, м.Житомир,10014

4 - відповідачу ОСОБА_7 житлового господарства Житомирської міської ради м-н. ОСОБА_11, 4/2, м.Житомир, 10014

5 - третій особі Орган опіки та піклування Житомирської міської ради м-н.С.П.Корольова, 4/2, м.Житомир, 10014