Справа № 802/3890/14-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3890/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Комар П.А.

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

22 квітня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Сокольвак Ю.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Пехановського І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту фінанасів Вінницької обласної державної адміністрації на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту фінанасів Вінницької обласної державної адміністрації про скасування наказу та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просила визнати протиправним та скасувати накази про її звільнення з роботи, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 04.03.2015 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації №17-о від 15.02.2014 року "Про звільнення ОСОБА_4";

- визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації №57-о від 16.06.2014 року "Про звільнення ОСОБА_4";

- поновлено ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста відділу фінансів соціально-культурної сфери управління фінансів соціально-культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації;

- стягнуто з Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі середньомісячного заробітку за період з лютого 2014 року по лютий 2015 року включно в розмірі 15 544 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот сорок чотири) грн. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги відповідача та просив залишити постанову суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач працювала головним спеціалістом відділу фінансів соціально - культурної сфери управління фінансів соціально - культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації.

05.02.2014 року Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації прийнято наказ №17-о про звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу фінансів соціально - культурної сфери управління фінансів соціально - культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації у зв'язку з прогулом без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за згодою з профспілковим комітетом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості і доведеності підстав для скасування оскаржених наказів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог позивача, з наступних підстав.

Діючи в межах наданих повноважень органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не повинні порушувати Конституцію та закони України, права та законні інтереси фізичних чи юридичних осіб.

Судом встановлено, що позивача наказом №17-о від 15.02.2014 року та наказом №57-о від 16.06.2014 рокуДепартаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації звільнено за прогул з роботи. При цьому, у першому наказі не зазначено дати прогул, а у другому - за прогул у період з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року та з 26.03.2014 року по 16.06.2014 року.

За змістом п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як свідчать матеріали справи, позивач, знаходячись у щорічній відпустці до 31.12.2013 року, повинна була вийти на роботу у перший робочий день 2014 року, тобто 08.01.2014 року. У зв'язку з перебуванням позивача під час цієї відпустки тимчасово непрацездатним через хворобу, вона звернулася із двома заявами до відповідача про подовження відпустки - спочатку з 31.12.2013 року, подану 08.01.2013 року, а потім з 08.01.2014 року, подану 29.01.2014 року, при цьому на роботу так і не з'явившись.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Згідно ч. 4 цієї статті у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.

Тобто, у даному випадку позивач зобов'язана була вийти на роботу після закінчення щорічної відпустки чи терміну її тимчасової непрацездатності, які співпадали - 31.12.2013 року, та звернутись із заявою або про подовження відпустки або про перенесення її терміну за згодою сторін.

У зв'язку з тим, що позивач свого обов'язку не виконала, а наступна тимчасова її непрацездатність настала лише 23.01.2014 року і у зв'язку з перенесенням у 2014 році робочих днів, то колегія суддів вважає, що з її боку мав місце прогул без поважних причин з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року.

Стаття 147 КЗпП України передбачає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана;2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника - ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України.

Пунктом 89 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 р. № 1242 визначено, що накази (розпорядження) підписуються керівником установи, а у разі його відсутності - посадовою особою, яка виконує його обов'язки.

В свою чергу, наказ про звільнення позивача №17-о від 15.02.2014 року було підписано заступником директора Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, тобто не уповноваженою на те особою.

Посилання представника відповідача на відсутність 15.02.2014 року директора Департаментуфінансів Вінницької обласної державної адміністрації через перебування у відрядженні і виконання у зв'язку з цим його обов'язків заступником, колегія суддів до уваги не приймає, так як такі обов'язки належним чином - рішенням голови Вінницької обласної державної адміністрації - на нього покладенні не були.

Щодо скасування наказу Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації №57-о від 16.06.2014 року про звільнення позивача з посади з 16.06.2014 року у зв'язку з прогулом без поважних причин з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року та з 26.03.2014 року по 16.06.2014 року відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, то необхідно зазначити наступне.

Із оскаржуваного наказу судом встановлено, що позивача звільнено з роботи, у тому числі й за прогул без поважної причини з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року.

Разом з тим, позивача за прогул у вказаний період уже було звільнено наказом від 05.02.2014 року №17-о Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації.

Частиною 2 статті 149 КЗпП України визначено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Таким чином, за порушення трудової дисципліни до позивача вже застосовувалось дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Тобто, за одне і те ж саме порушення до позивача застосовано двічі дисциплінарне стягнення.

Крім цього, згідно із ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

На час винесення наказу про звільнення позивач з роботи 16.06.2014 року за прогул з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року терміни накладення стягнення за таке порушення трудової дисципліни минули, і тому наказ відповідача №57-о від 16.06.2014 року у цій частині є протиправним.

Щодо прогулу позивачау період з 26.03.2014 року по 16.06.2014 року суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач із наказом № 17-о від 05.02.2014 року про її звільнення ознайомлена 26.03.2014 року, і з цього часу на роботу не виходила, вважаючи себе звільненою, і при цьому почавши судове оскарження самого наказу.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість визнання відсутності позивача на робочому місці у період з 23.03.2014 року по 16.06.2014 року як порушення трудової дисципліни.

Вказані обставини виключали можливість знаходження позивача на роботі у період з 23.03 по 16.06.2014 року. Тобто її відсутність на роботі була зумовлена виключно поважними причинами, що виключає підстави для звільнення згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що наказ №57-о від 16.06.2014 року про звільнення позивача з роботи є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.

Положеннями ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Також, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціїчерез наступне.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із наведеного випливає, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Так, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначила, що вчинене відповідачем порушення її трудових прав призвело до загострення хвороби та нанесло їй моральної шкоди, яка полягає у тяжких душевних переживаннях.

Однак, позивачем не було надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.

Разом з тим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 10000 грн.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

У відповідності до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Департаменту фінанасів Вінницької обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 27 квітня 2015 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г.

Смілянець Е. С.