Справа № 2а-3984/10/1670
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 р.Справа № 2а-3984/10/1670

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Кудіної Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2015р. по справі № 2а-3984/10/1670

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області

про поновлення на роботі, виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, у серпні 2010 року звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, в якому, після неодноразового уточнення позовних вимог, просить поновити її на попередній роботі, виплатити заробітну плату за увесь час вимушеного прогулу.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 29 червня 2010 року №169 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 29 червня 2010 року.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 29 червня 2010 року.

Зобов'язано управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 липня 2010 року по 17 лютого 2015 року.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином.

Відповідно до статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач працювала на посаді спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області.

Наказом начальника ГУ МВС України в Полтавській області від 29.06.2010 №169 о/с позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штатів /т. І, а.с. 65/.

Зазначений наказ винесено на підставі наказу начальника ГУ МВС України в Полтавській області від 22.04.2010 №169, яким оголошено перелік змін в штатах управління та скорочено посаду спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення, яку займала позивач /т. І, а.с. 53/.

У подальшому, під час розгляду справи судом, наказом начальника УМВС України в Полтавській області від 16.09.2010 №251 позивача визнано такою, що перебувала на лікуванні з 29 червня по 04 липня 2010 року, а наказом від 03.11.2010 №306 тривалість лікування позивача визначено з 29 червня по 08 липня 2010 року /т. І, а.с. 108, 110/.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивача було звільнено з посади неправомірно, з порушенням норм та порядку, визначених законодавством, а тому ОСОБА_1 має бути поновлена на посаді.

В доводах апеляційної скарги відповідач зазначає, що ОСОБА_1 звільнено з посади правомірно, в порядку, встановленому законодавством, та її права відповідачем не порушено.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на такі обставини.

Так, встановлено, що суди неодноразово розглядали дану справу.

Повторно скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, Вищий адміністративний суд України зазначив, що за правилами частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, лише якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до вимог статті 492 КЗпП України в разі звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про наступне звільнення, яке здійснюється не пізніше ніж за два місяці.

В ході розгляду справи встановлено, що наказ про звільнення позивача винесено 29.06.2010, а іншу роботу в порушення вимог статті 492 КЗпП України їй було запропоновано лише 30.05.2010, тобто менше ніж за один місяць до дати звільнення.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що запропоновані позивачу посади не підлягали комплектуванню у зв'язку з наступним скороченням /т. ІІ, а.с. 39/.

До того ж, відповідачем належним чином не розглянуто заяву позивача від 02.06.2010 про її працевлаштування згідно вакантних посад /т. І, а.с. 16/. Разом з цим, така заява свідчить про згоду позивача на її працевлаштування, а не відмову від запропонованих посад, а надана за результатами її розгляду відповідь свідчить про отримання її відповідачем /т. І, а.с. 9/.

Також встановлено, що в порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України звільнення позивача відбулось в період її тимчасової непрацездатності, а наказами від 16.09.2010 №215 та від 03.11.2010 №306 змінено тривалість її лікування, однак дата звільнення залишилась тією ж.

Оскільки законом передбачено безумовну заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, зміна дати звільнення не може вважатися належним захистом порушеного права, про що вказано у постанові Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі №21-212а14.

Матеріалами справи підтверджено, що профспілковий комітет не дав згоди на звільнення позивача, своє рішення обґрунтував порушенням з боку відповідача вимог Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та Колективного договору /т. І, а.с. 7-8/.

На підставі наведеного, колегією суддів Вищого адміністративного суду України вказано на незаконність звільнення позивача із займаної посади.

Скасовуючи судові рішення, Вищий адміністративний суд України зазначив, що в ході нового розгляду справи у суді першої інстанції необхідно уточнити вимоги позивача та вирішити їх з врахуванням встановлених в ухвалі від 20.05.2015 обставин.

Згідно з вимогами частини 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Колегією суддів встановлено, що відповідач не надав належних, у розумінні статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів, що свідчили б про правомірність рішення УМВС України в Полтавській області про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

За таких обставин, звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області відбулось з порушенням вимог чинного законодавства.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ /частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України/.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять /частина друга статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України/.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає правомірним вихід за межі позовних вимог судом першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України в Полтавській області від 29.06.2010 №169 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області з 29.06.2010.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправними та скасування наказів УМВС України в Полтавській області від 16.09.2010 №251 та від 03.11.2010 №306, оскільки вказаними наказами лише визнано ОСОБА_1 такою, що перебувала на лікуванні з 29 червня по 08 липня 2010 року. Жодного стосунку до звільнення позивача із займаної посади вказані накази не мають. Запис про звільнення до трудової книжки внесено 29.06.2010 /т. І, а.с. 20/.

Відповідно до пункту 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегією суддів встановлено, що на дату звільнення позивач займала посаду спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області, а тому її має бути поновлено саме на даній посаді. При цьому, оскільки наказ про звільнення працівника із займаної посади є фактично виконаним фактом його видання, позивача необхідно поновити на посаді з 29.06.2010.

Відповідно до пункту 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи встановлено, що трудову книжку та витяг з наказу про звільнення позивач отримала 20.07.2010 /т. І, а.с. 73/, а позов до суду подала 20.08.2010 /т. І, а.с. 4/. У період з 20.08.2010 по 17.02.2015 справа перебувала у провадженні судів, що є підставою для висновку про те, що спір про поновлення ОСОБА_1 на роботі розглядається більше одного року не з вини позивача.

Враховуючи наведене, позивач має право на виплату середнього заробітку за увесь період вимушеного прогулу.

Також колегією суддів встановлено, що за період з 29.06.2010 по 08.07.2010 (період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1) позивачу нараховано та виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 675 грн 36 коп. /т. І, а.с. 143/.

За таких обставин, середній заробіток ОСОБА_1 необхідно виплатити за період з 09.07.2010 по 17.02.2015.

Враховуючи скорочені строки розгляду даної категорії справ, а також те, що справа перебуває у провадженні судів понад чотири роки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо зобов'язання УМВС України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.07.2010 по 17.02.2015.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову та зазначає, що доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2015р. по справі № 2а-3984/10/1670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Катунов В.В. Ральченко І.М.
Повний текст ухвали виготовлений 30.04.2015 р.