Справа № 607/18576/14-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року № 876/1124/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Мікули О.І.

за участі секретаря судових засідань: Щерби С.Б.

представника відповідача - Світлика О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання до вчинення дій, -

встановив:

07.11.2014 ОСОБА_3 звернулася в суд із адміністративним позовом до УПФ України в Тернопільському районі Тернопільської області у якому просить визнати незаконними дії відповідача щодо нарахування та призначення пенсії по втраті годувальника у розмірі 9490 грн та двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4, 1999 р.н. та ОСОБА_5, 2002 р.н., а також зобов'язати з 01.08.2014 призначити і провести перерахунок цієї пенсії відповідно до Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-ХІІ) в розмірі 80% суми грошового забезпечення померлого годувальника станом на 30.09.2010 - 25078,47 грн, без обмеження граничного розміру.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер її чоловік ОСОБА_6, після смерті якого, за її заявою їй призначено пенсію про втраті годувальника відповідно до Закону № 1789-ХІІ у розмірі 9490 грн. Розраховуючи розмір пенсії, відповідачем було застосовано обмеження її граничного розміру, що складає 10 прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Однак, відповідно до вимог пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VІ (далі - Закон № 3668-VІ), обмеження максимального розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом з 01 жовтня 2011 року. Тобто обмеження цієї норми Закону не поширювалися на її померлого чоловіка, оскільки йому пенсія призначена 02 листопада 2011 року довічно в розмірі 22570,62 грн. Обчислення були здійснені з його місячного заробітку, котрий складав 25078,47 грн. Окрім цього, скорочення пенсійних виплат буде суттєвим обмеженням встановлених Конституцією України гарантій незалежності прокурора та матеріального забезпечення непрацездатних членів його сім'ї.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позов задоволено. Визнано незаконними дії УПФ України в Тернопільському районі Тернопільської області щодо нарахування і призначення пенсії ОСОБА_3 по втраті годувальника у розмірі 9490 грн на двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 Зобов'язано УПФ України в Тернопільському районі Тернопільської області призначити та здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_3 по втраті годувальника згідно Закону № 1789-ХІІ у розмірі 80 % суми грошового забезпечення станом на 30 вересня 2010 року - 25078,47 грн померлого годувальника на двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 без обмеження граничного розміру пенсії з 01 серпня 2014 року. Стягнуто з УПФ України в Тернопільському районі Тернопільської області в користь ОСОБА_3 73,08 грн. судового збору.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачу пенсія призначена з 01.08.2014, а тому і норми, які підлягають до застосування для визначення розміру пенсії застосовуються у редакції чинній на час призначення пенсії. На цей час статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, а також Законом № 3668-VІ максимальний розмір пенсії був обмежений десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, а тому розмір пенсії ОСОБА_3 визначено на рівні 9490 грн. При цьому, апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що спірна пенсія по втраті годувальника є похідною від грошового забезпечення померлого годувальника, а тому на такі випадки не поширюється обмеження максимального розміру пенсії, оскільки позивачу пенсія призначається вперше з заробітку померлого годувальника, а не з розміру його пенсії. Також апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права, судові витрати на користь позивача стягнуто з УПФ України в Тернопільському району Тернопільської області, який звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Позивач у судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлений про його дату, час та місце, що підтверджується наявною у справі розпискою, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 є вдовою померлого ОСОБА_6, за життя з яким у них народились діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5

ОСОБА_6 з 02.11.2010 відповідачем була призначена пенсія відповідно до Закону № 1789-ХІІ в розмірі 90% від заробітку 25078,47 - 22570,62 грн, а ІНФОРМАЦІЯ_6 він помер.

01.08.2014 ОСОБА_3 звернулася до УПФ України в Тернопільському районі Тернопільської області з заявою про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону № 1789-ХІІ на двох неповнолітніх дітей, яка відповідачем призначена та виплачується у розмірі 9490 грн.

Згідно листа відповідача від 30.09.2014 № 2240/03, такий розмір пенсії зумовлений встановленим законодавчим обмеженням максимального розміру пенсії - 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки пенсія по втраті годувальника є похідною від щомісячного довічного грошового утримання померлого годувальника прокурора у відставці ОСОБА_6, на якого не поширювалось обмеження максимального розміру довічного грошового утримання. Законодавча заборона обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання прокурорів, котра передбачена у ч. 15 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ і на яку посилається представник відповідача у своїх запереченнях, не стосується позивача, так як у цій нормі зазначено, що обмеження максимального розміру пенсії застосовується до осіб, яким призначається пенсія в період роботи на посадах, а тому не стосується непрацездатних дітей, як утриманців. У Прикінцевих та перехідних положеннях Закону № 3668-VІ зазначено, що обмеження граничного розміру пенсії стосується пенсіонерів, що виходять на пенсію, а не утриманців. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до вимог ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а відповідач фактично обмежив право позивача на отримання пенсії в розмірі 80 відсотків суми грошового забезпечення - 25078,47 грн померлого годувальника на двох неповнолітніх дітей без обмеження граничного розміру пенсії.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (тут та далі у редакції, чинній на час призначення позивачу по втраті годувальника) визначено право прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності передбаченої цієї нормою на день звернення вислуги років.

Відповідно до ч. 9 вказаної статті прокурорам і слідчим, що визнані інвалідами I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

Згідно з частиною 16 статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) членам сімей прокурора або слідчого (батькам, дружині, чоловіку, дітям, які не досягли 18 років або старшим цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення ними 18 років, а тим, які навчаються, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку), які були на його утриманні на момент смерті, призначається пенсія на випадок втрати годувальника, за наявності у нього стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків від середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім'ї, 80 відсотків - на двох і більше членів сім'ї.

Отже, вказаною нормою визначено такі види пенсії: за вислугою років, по інвалідності, які призначаються безпосередньо працівникам прокуратури та слідчим, а також пенсія по втраті годувальника, яка призначається непрацездатним членам сім'ї прокурора або слідчого. При цьому, визначення розміру пенсії по втраті годувальника здійснюється з середньомісячного заробітку померлого прокурора.

Як вбачається із матеріалів справи та це не заперечується сторонами, відповідач під час призначення позивачу пенсії по втраті годувальника за основу взяв довідку про розмір грошового забезпечення померлого годувальника № 11/4/3076 від 28.10.2010, виданої Управлінням Західного оперативного командування Міністерства оборони України.

Статтею 2 Закону № 3668-VІ, який набрав чинності з 01.10.2011 (в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії) визначено, що максимальний розмір пенсії призначених (перерахованих), зокрема, відповідно Закону України «Про прокуратуру» не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Вказаним Законом також внесено зміни до Закону № 1789-ХІІ, зокрема, частину 15 ст. 50-1 викладено в наступній редакції: «Пенсія, призначена відповідно до цієї статті, в період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про державну службу», виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а після звільнення з таких посад - у розмірі, обчисленому відповідно до цього Закону. Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».

Отже з аналізу наведених вище правових положень, які були чинними на час призначення позивачу пенсії вбачається, що максимальний розмір пенсії призначеної відповідно до Закону № 1789-ХІІ, зокрема, і по втраті годувальника, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, а тому відповідачем правомірно розмір пенсії позивача обмежено вказаною максимальною межею.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що абз. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VІ передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Проте, як вбачається із наявної у матеріалах справи копії заяви позивача, за призначенням пенсії вона звернулася 01.08.2014, тобто тоді коли вже діяв Закон № 3668-VІ, яким встановлено обмеження максимального розміру пенсії, а тому абз. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VІ до спірних відносин застосованим бути не може. Той факт, що померлому годувальнику пенсія була призначена ще у 2010 році цих висновків не спростовує, оскільки істотним для вирішення цієї справи є дата призначення пенсії позивача, а не пенсія, яку отримував годувальник.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що положення ст. 2 Закону № 3668-VІ стосується тільки громадян, які виходять на пенсію (пенсіонерів, осіб пенсійного віку) та не стосується утриманців, оскільки у вказаній статті не конкретизовано коло осіб, на яких поширюється її дія, а зазначено, що обмеження стосується пенсій призначених (перерахованих) відповідно Закону України «Про прокуратуру», незалежно від того чи за вислугою років, по інвалідності, чи по втраті годувальника та від того, хто звертається за її призначенням.

Також суд першої інстанції вказав те, що пенсія по втраті годувальника має призначатись без обмеження максимального розміру, оскільки така є похідною від щомісячного довічного грошового утримання померлого годувальника прокурора у відставці, на якого не поширювалось обмеження максимального розміру довічного грошового утримання.

Проте, такі висновки є помилковими, оскільки пенсія по втраті годувальника померлого годувальника, є похідною від розміру заробітку, а не від пенсії яку отримував померлий годувальник. Вказані пенсії є різними видами пенсійного забезпечення, з різним порядком призначення і застосовуються до різного кола осіб. Пенсія позивача по втраті годувальника є новопризначеною на підставі особисто поданої нею заяви від 01.08.2014, що підтверджується матеріалами пенсійної справи ОСОБА_3 № 143447, які на вимогу суду апеляційної інстанції представлені відповідачем для огляду судом.

Щодо посилання позивача, з чим погодився суд першої інстанції, на положення ст. 22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесені змін не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то суд апеляційної інстанції зазначає, що право позивача на отримання пенсії по втраті годувальника на неповнолітніх дітей виникло після смерті годувальника, тобто після ІНФОРМАЦІЯ_6, коли уже діяли положення Закону, які обмежували максимальний розмір пенсії. Тому відсутні підстави для висновків про звуження прав чи свобод позивача.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у 2014 році становив 949 грн, а тому відповідачем правомірно максимальний розмір пенсії визначено на рівні 9490 грн (949 х 10), у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є безпідставними, так як зроблені без належного з'ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області задовольнити.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2014 року у справі № 607/18576/14-а скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_3 у задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

О.І. Мікула

Постанова у повному обсязі складена та підписана 30.04.2015.