Справа № 804/4245/15
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2015 р. Справа № 804/4245/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
при секретаріЛісна А.М.
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання незаконними та скасування податкового повідомлення-рішення
Ухвалою суду від 24.03.2015 року відкрито провадження у справі.
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та повідомив суд про те, що на орендованій позивачем земельній ділянці знаходиться нерухоме майно позивача, яке останній використовував у 2012 та 2013 роках, а саме: здавав у оренду юридичним особам. Також позивач повідомив суд про те, що ним після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки подавав податкові декларації з орендної плати за землю в т.ч. і у 2012 та 2013 роках, у яких визначав використовувану ним земельну ділянку площею 0,3341 га, нормативну грошову оцінку одиниці площі даної земельної ділянки та річну суму орендної плати за використання даної орендної ділянки та сплачував сум орендної плати, яка вказана у податкових деклараціях. Згідно пояснень позивача суму нормативної грошової оцінки орендної земельної ділянки у 2012 та 2013 роках останній брав з договору оренди земельної ділянки, дія якого припинена 29.02.2011 року.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через відділ діловодства суду подав письмові заперечення на позовну заяву, у яких вказує що позивачем не вірно визначено у податкових деклараціях з орендної плати за землю за 2011 -2013 роки орендну плату внаслідок заниження нормативної грошової оцінки використовуваної земельної ділянки. Одночасно відповідач повідомив суд про те, що орендну плату за 2011 рік не визначено у оскаржуваному податковому повідомленні - рішенні на підставі п.102.1 ст. 102 ПК України. У оскаржуваному податковому повідомленні - рішенні визначено позивачу орендну плату за земельну ділянку площею 0,3341 га за 2012 та 2013 роки згідно нормативної грошової оцінки вказаної земельної ділянки, яка наведена у листі Відділу Держземагентства у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області від 20.11.2014 року № 1/04-3591.
Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, встановив наступне.
Між позивачем та Дніпродзержинською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,3341 га для фактичного розміщення будівлі - 0,0417 га, для фактичного розміщення зелених насаджень - 0,2465 га, під проходами, проїздами, площадками - 0,0459 га., за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно розрахунку розміру орендної плати, який є невід'ємною частиною договору оренди земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 927 316,21 грн.
У п.4.3 договору сторони погодили, що орендна плата сплачується за фактичне користування земельною ділянкою. Період, з якого позивач сплачує земельний платіж обчислюється з дати виникнення права власності на об'єкт, що розміщений на зазначеній земельній ділянці, а не з дати державної реєстрації цього договору. З дати виникнення права власності на об'єкт, що розміщений на земельній ділянці до дати державної реєстрації цього договору позивач сплачує земельний платіж у розмірі земельного податку. З дати державної реєстрації договору оренди позивач сплачує орендну плату згідно умов договору оренди.
Судом встановлено, що строк дії даного договору закінчився 29.02.2011 року, що вбачається з додаткової угоди від 07.03.2008 року до даного договору оренди, копія якої знаходиться у матеріалах справи та листа відділу Держземагентства у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області від 22.04.2015 року № 0-425-0.5-1712/2-15, копія якого знаходиться у матеріалах справи.
Після 29.02.2011 року між позивачем та Дніпродзержинською міською радою не укладено нової угоди про оренду вказаної вище земельної ділянки.
Також судом під час розгляду справи встановлено, що на земельній ділянці площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться об'єкт нерухомого майна, який належить позивачу на праві власності, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації».
Судом на підставі письмових пояснень позивача встановлено, що останній у 2012 та 2013 роках використовував вказане вище нерухоме майно, а саме: здавав майно у оренду юридичним особам, що підтверджується копіями договорів оренди від 01.01.2012 року та від 01.01.2013 року, що містяться у матеріалах справи.
Також позивач у 2011, 2012 та 2013 роках подавав до відповідача податкові декларації з плати за землю, у яких самостійно визначав земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1, нормативну грошову оцінку одиниці площі вказаної земельної ділянки - 348,09 грн. та визначав розмір орендної плати 40 740,00 грн. у 2011, 2012 та 2013 роках відповідно.
Відповідачем з 22.12.2014 року по 30.12.2015 року проведено документальну позапланову перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість та орендної плати за землю за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року.
За наслідками перевірки відповідачем складено Акт від 13.01.2015 року № 26/5/04-03-17-01/НОМЕР_2, у якому в т.ч. встановлено порушення позивачем вимог п.п.271.1.1 ст. 271, п.п. 288.7 ст. 288 ПК України внаслідок чого донараховано орендну плату за 2012-2013 роки у розмірі 179 164,10 грн. в т.ч. за 2012 рік 89 582,05 грн. та за 2013 рік 89 582,05 грн.
Висновок акту перевірки в цій частині обґрунтований тим, що позивачем під час обрахунки розміру орендної плати за земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 застосовано невірну нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Суд вважає оскаржуване податкове повідомлення - рішення частково правомірним з огляду на наступне.
Як вже було зазначено судом вище позивач протягом 2012 та 2013 років використовував у своїй діяльності нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності та яке знаходиться на земельній ділянці площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1.
Оскільки користування будівлею (спорудою) неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обов'язок щодо сплати сум податкових зобов'язань із земельного податку у нового власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою. Це підтверджується розвитком правового регулювання цього питання. Положення щодо переходу права на власності або права користування земельною ділянкою в разі відчуження житлового будинку, будівлі або споруди закріплені статтею 377 Цивільного кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин), у відповідності до якої при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, до останніх переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Верховний Суд України у своїй постанові від 24.12.2010 року по справі № 21-59а10 (номер у ЄРСР 13485871) по справі за позовом ТОВ «Європа-вікно» до Калуської ОДПІ Івано-Франківської області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення зазначає, що залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, касаційний суд виходив із того, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає лише після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди. Цей висновок є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу було надано положенням Закону України «Про плату за землю» та Земельному кодексу України (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, - стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 06.11.2012 року по справі № 21-335а12, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, при цьому документами, які посвідчують право на землю, є відповідні документи, які видавалися при її наданні.
Згідно ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
У відповідності до ч.2 ст.120 Земельного кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Згідно ч.2 ст. 377 ЦК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Таким чином, з моменту набуття позивачем права власності на об'єкт нерухомого майна, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1, у останнього виникає обов'язок щодо сплати сум податкових зобов'язань із земельного податку (орендної плати) не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою.
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач протягом 2012 та 2013 років фактично використовував земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 та подавав відповідні податкові декларації до відповідача.
У вказаних податкових деклараціях позивач обраховував орендну плату виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1, яка була вказана у договорі між позивачем та Дніпродзержинською міською радою, який припинив свою дію 29.02.2011 року.
Судом на підставі листа відділу Держземагентства м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.04.2015 року № 0-425-0.5-1712/2-15 та від 01.04.2015 року № 0-425-0.5-1523/2-15 встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 у 2012 та 2013 роках становила 4 716 790,30 грн., тобто була значно більшою ніж позивач визначав у податкових деклараціях за 2012 та 2013 роки.
Судом також встановлено, що відповідач під час перевірки використовував іншу нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.07.2011 року, яка наведена у листі відділу Держземагентства м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.11.2014 року № 1/04-3591, а саме: 1300,23 грн. за 1 кв. м., тобто 4 344 068,43 грн.
Тобто відповідач під час обрахування орендної плати за 2012 та 2013 рік використовував не актуальну інформацію про нормативну грошову оцінку використовуваної позивачем земельної ділянки.
Також судом встановлено, що відповідач під час обрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку використовував 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та виходив з того, що вказана земельна ділянка у 2012 та 2013 роках перебувала в оренді у позивача на підставі договору, який укладено позивачем з Дніпродзержинською міською радою.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 02.12.2014 року по справі № 21-274а14, з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.
Таким чином, починаючи з 01.01.2011 року платник податків повинен сплачувати орендну плату у відповідності до вимог ПК України в т.ч. і до моменту внесення відповідних змін договору оренди земельної ділянки.
Згідно п.288.1, 288.4 та 288.5 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки; розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем; розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.
Таким чином, необхідною умовою для сплати орендної плати є договір оренди земельної ділянки, за наявності якого орендар сплачує орендну плату у розмірі не меншому ніж 3 % нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки.
Як вже було встановлено судом договір оренди земельної ділянки, який укладено позивачем з Дніпродзержинською міською радою, припинив свою дію з 29.02.2011 року. Після 29.02.2011 року між позивачем та Дніпродзержинською міською радою не укладено нової угоди про оренду вказаної вище земельної ділянки.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 20.11.2012 року по справі № 3-52-гс12, згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України від 6 жовтня 1998 р. № 161-XIV "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. За змістом ч. 1 ст. 124 ЗК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. У зв'язку з тим, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
У п.2.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» наголошено на тому, що у вирішенні спорів, пов'язаних з поновленням (пролонгацією) договорів оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, судам слід враховувати положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.2011).Частиною шостою зазначеної статті передбачено, що договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі.
Разом з тим судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011) до статті 33 Закону України "Про оренду землі" , судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України "Про оренду землі" не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Оскільки правовідносини виникли між позивачем та Дніпродзержинською міською радою стосовно оренди земельної ділянки виникли до внесення змін до статті 33 Закону України "Про оренду землі", то реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
У 2012 та 2013 роках було відсутнє рішення Дніпродзержинської міської ради про надання позивачу земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 в оренду.
Лише 31.03.2014 року Дніпродзержинська міська рада рішенням № 1031-48/VI надала позивачу дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення об'єкту нерухомого майна.
Отже, договір оренди земельної ділянки, укладений між позивачем та Дніпродзержинською міською радою, після закінчення строку його дії 29.02.2011 року не поновлювався автоматично на той же самий строк і на тих же самих умовах, які були передбачені договором.
Згідно п.269.1 ст. 269 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Пунктом 14.1.73 ст. 14 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Оскільки використання землі державної та комунальної власності в Україні є платним, то позивач є землекористувачем у розумінні норм Податкового кодексу України, тому що фактично використовував земельну ділянку протягом 2012 та 2013 років згідно статей 377 ЦК України та 120 ЗК України без укладення договору оренди.
Пунктом 274.1 ст. 274 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу.
Оскільки позивач використовував земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 без укладення договору оренди земельної ділянки, то останній як землекористувач у розумінні Податкового кодексу України повинен сплачувати податок за вказану земельну ділянку у розмірі 1% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а не орендну плату.
Таким чином, позивач повинен був сплатити податок за використання земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: АДРЕСА_1 за 2012 та 2013 роки у розмірі: 94 335,81 грн.
(4 716 790,30 грн. - нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2012 та 2013 роках) х 1% х 2 (кількість років використання).
Згідно поданих позивачем податкових декларацій позивач нарахував самостійно грошові зобов'язання за використання даної земельної ділянки протягом 2012 та 2013 років у розмірі 81 480,00 грн.
Таким чином, позивач повинен сплатити грошове зобов'язання за використання земельної ділянки у 2012 та 2013 роках у розмірі 12 855,81 грн. та сплатити штрафну (фінансову) санкцію згідно п.123.1 ст. 123 ПК України у розмірі 25% суми визначеного податкового зобов'язання, тобто 3 214,00 грн.
За вказаних обставин оскаржуване податкове повідомлення - рішення є частково протиправним та підлягає скасуванню в частині основного платежу у розмірі 166 308,29 грн. та в частині штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 41 667,03 грн.; в іншій частині оскаржуване податкове повідомлення - рішення є законним та обґрунтованим.
Судом відхиляються доводи позивача про те, що відповідачем порушено приписи п.286.5 ст.286 ПК України під час винесення оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, оскільки судом під час розгляду справи встановлено, що позивач використовує об'єкт нерухомого майна, а отже і земельну ділянку, на якій останній знаходиться, у підприємницькій діяльності, а тому твердження позивача про використання земельної ділянки як фізичною особою є безпідставними.
Також судом відхиляються доводи позивача про те, що за відсутності договору оренди земельної ділянки не можливо встановити визначити її розмір та нормативну грошову оцінку, оскільки позивач самостійно у поданий податкових деклараціях визначив площу використовуваної ним земельної ділянки, а інформацію про нормативну грошову оцінку даної земельної ділянки надав орган, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Позивач під час подання позовної заяви сплатив лише 10% суми судового збору у розмірі 448,00 грн.
Таким чином, сума судового збору, яка підлягає поверненню позивачу становить: 100,37 грн.
4872,00 грн. (сума судового збору, яку повинен був сплатити позивача) - (207 975,32 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 4872,00 грн. (сума судового збору, яку повинен був сплатити позивач) : 223 955,13 (загальна сума заявлених позовних вимог) + 448,00грн. (сплачена сума судового збору)).
Керуючись ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов - задовольнити частково.
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Стягнути Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 100,37 грн.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2015 року

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 29.04.2015 року Суддя З оригіналом згідно С.В. Златін С.В. Златін