Справа № 818/919/14
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" квітня 2015 р. м. Київ К/800/39325/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
секретаря судового засідання Кальненко О. І.,

за участю: представників відповідача - Дудник Т. С., Драчук О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернулась з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови від 20 березня 2014 року № 36 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 07 травня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати його та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях позивач просила залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що в інспекції ДАБК у Сумській області 23 травня 2013 року за № СМ 13 зареєстрована подана позивачем декларація про початок виконання будівельних робіт під назвою "Реконструкція нежитлового приміщення під адміністративне приміщення з добудовою вхідного тамбуру" за адресою: АДРЕСА_1.

14 січня 2014 року начальником інспекції ДАБК в Сумській області на підставі заяви громадянина ОСОБА_7 від 04 грудня 2013 року, в якій порушувалося питання про перевірку законності ведення будівельних робіт за вказаною вище адресою, видано наказ № 127 про проведення відповідної перевірки у термін з 24 січня по 29 січня 2014 року.

За результатами перевірки складений акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 29 січня 2014 року № 127, протокол про порушення у сфері містобудівної діяльності від 29 січня 2014 року № 127 та припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 29 січня 2014 року № 127.

На підставі вказаних документів начальником інспекції ДАБК в Сумській області винесена постанова про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 20 березня 2014 року № 36, згідно якої позивача визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого абз. 3 п. 4 ч. 2 ст. 2 Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності", та накладений штраф у розмірі 90 мінімальних заробітних плат, що складає 109 620 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з постановою відповідача, позивач звернулась до адміністративного суду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова є обґрунтованою і відповідає вимогам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції, скасувавши постанову відповідача і задовольнивши позов, виходив з того, що справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності розглядають центральні органи виконавчої влади, а право накладати штраф від імені Державної архітектурно-будівельної інспекції України мають її керівники та уповноважені ним посадові особи центрального органу виконавчої влади.

Колегія суддів вважає висновки суду апеляційної інстанції необгрунтованими.

Згідно із ст. 4 Закону України від 14 жовтня 1994 року, № 208/94-ВР "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Постанови КМ України від 06 квітня 1995 року, № 244 "Про затвердження Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності розглядаються Держархбудінспекцією та її територіальними органами (далі - інспекції). Накладати штраф від імені інспекцій мають право керівник Держархбудінспекції та уповноважені ним його заступники, керівники територіальних органів Держархбудінспекції та їх заступники у межах своїх повноважень.

Указом Президента України від 08 квітня 2011 року № 439/2011 затверджено Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, пунктом 1 якого визначено, що Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно із частиною 6 цього Положення Держархбудінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі або міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька регіонів) територіальні органи.

Держархбудінспекція України у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

19 листопада 2012 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано Наказ № 187 "Про уповноваження територіальних органів - інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (щодо дозвільно-реєстраційних процедур та здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю)", абзацом 2 пункту 2 якого уповноважено керівників територіальних органів та їх заступників від імені Державної архітектурно-будівельної інспекції України накладати штрафи у сфері містобудівної діяльності, що передбачені Законом України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" та Кодексом України про адміністративні правопорушення, у спосіб та у межах затверджених Державною архітектурно-будівельною інспекцією України положень про територіальні органи та інших нормативно-правових актів України на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Згідно із пунктом 1 Указу Президента України від 03 жовтня 1992 № 493/92 установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Відповідно до пунктів 4, 5 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 28 грудня 1992 року №731 (в редакції діючій на час прийняття наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 187 від 19 листопада 2012 року), державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що: а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації; б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

На державну реєстрацію не подаються акти: а) персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо); б) дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми; в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення); г) якими доводяться до відома підприємств, установ і організацій рішення вищестоящих органів; д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм; е) рекомендаційного, роз'яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз'яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші).

Відповідно до Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року № 493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерства інших органів виконавчої влади" та пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 "Про затвердження положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" на державну реєстрацію не подаються акти персонального характеру та такі, що спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають правових норм.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що Інспекція ДАБК у Сумській області на момент винесення оскаржуваної постанови діяла відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, а саме: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на порушені у застосуванні норм матеріального права.

При цьому, переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не з'ясував та не розглянув питання по суті порушення, а саме: підстави винесення оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу за порушення абз. 3 п. 4 ч. 2 ст. 2 Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності".

Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказану норму слід розуміти так, що судове рішення є законним, якщо воно ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, порушення яких є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом вищої інстанції. Це випливає з конституційного принципу законності (пункт 1 частини третьої статті 129 Конституції України, стаття 9 КАС України). При цьому законність необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі верховенства права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Таким чином, на думку суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції не вжив всіх необхідних заходів, спрямованих на з'ясування всіх обставин у справі, а відтак розглянули справу без дослідженням усіх обставин всупереч вимогам ст. 11 КАС України.

Неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції має врахувати недоліки, на які вказав суд касаційної інстанції.

Оскільки під час вирішення справи по суті судом апеляційної інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення, його рішення підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: