Справа № 818/2870/14
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 р.Справа № 818/2870/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Донець Л.О.

Суддів: Бартош Н.С. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Співак О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2014р. по справі № 818/2870/14

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Сумської області

про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

22.10.2014 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до прокуратури Сумської області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №470к від 29.09.2014 року;

поновити позивача в органах прокуратури Сумської області на посаді прокурора прокуратури м. Суми; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить суд апеляційної інстанції постанову Сумського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2014 року скасувати та прийняти нову постанову якою задовольнити позов.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, положення Кодексу законів про працю України, фактичні обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що

08.07.2011 року наказом прокуратури Сумської області №598к позивача призначено стажистом на посаді прокурора Зарічного району м. Суми на умовах строкового трудового договору з 08.07.2011 року по 08.07.2012 року.

20.07.2011 року позивачем прийнята Присяга працівника прокуратури.

05.06.2012 року наказом прокуратури Сумської області №493к у зв'язку з ліквідацією прокуратури м. Суми, Зарічного та Ковпаківського районів м. Суми та утворенням прокуратури м. Суми, частковою зміною структури та штатного розпису прокуратури Сумської області , позивача призначено стажистом на посаді прокурора прокуратури м. Суми.

24.06.2014 року наказом №53ш відповідача прийнято рішення про скорочення у структурі та штатному розпису органів прокуратури Сумської області 39 штатних одиниць, в тому числі і прокурорів м. Суми.

29.09.2014 року наказом №470к позивач звільнений з посади прокурора прокуратури м. Суми.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про дотримання відповідачем положень ч.2 ст.42 КЗпП України, якими передбачено переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці під час проведення звільнення позивача з посади.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до п.1 ст.40 КЗ пП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженими ним органом лише у випадку,зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП суди зобов'язані з» ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноваженим ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Матеріали справи свідчать про те, що підставою для звільнення позивача з посади став наказ Генеральної прокуратури України №53ш від 24.06.2014 року «Про скорочення у структурі та штатному розписі органів прокуратури Сумської області штатних одиниць», який прийнятий на виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

У відповідності до наданих до суду апеляційної інстанції копій штатних розписів та довідок прокуратури Сумської області у штатному розписі прокуратури м.Суми станом на 01.01.2014 року передбачено - 25 посад прокурорів м. Суми; станом на 01.04.2014 року - 26; станом на 14.07.2014 року (дата попередження про наступне вивільнення позивача) - 24; станом на 30.09.2014 року (дата звільнення позивача)- 24.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відбулось скорочення чисельності працівників прокуратури м. Суми.

Свої доводи в апеляційній скарзі позивач ґрунтує на порушенні приписів статті 42 КЗпП України, яка визначає про переважне право на залишенні на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників, оскільки є батьком малолітньої дитини, єдиною особою в сімї яка має самостійний заробіток, та є працівником з більш тривалим безперервним стажем роботи в даному органі, не має дисциплінарних стягнень, та має більший у порівняні з залишеними на службі працівниками кваліфікаційний клас.

Колегія суддів, вважає наведені доводи необґрунтованими з огляду на таке.

На підставі ч.1, пп.1,2,3 ч.2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага на залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Аналіз вказаної вище статті 42 КЗпП України надає можливість колегії суддів зробити висновок про те, що під час проведення скорочення чисельності працівників переважне право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а застосування інших переваг на залишення позивача на займаній посаді можливо лише при умові рівного з іншими залишеними працівниками кваліфікації та продуктивності праці.

Матеріали справи свідчать про те, що всі працівники прокуратури м. Суми станом на 14.07.2014 року (дату попередження про наступне звільнення позивача ) мали вищу юридичні освіту, як й позивач.

Колегія суддів не погоджується з позицією позивача про те, що наявний у нього класний чин юриста 2 класу, може свідчити про вищу продуктивність праці.

Так, пунктом 3 постанови Верховної Ради України від 06.11.1991 року №1795-ХП «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України» зазначено, що присвоєння класного чину провадиться в послідовному порядку з урахуванням ділових і особистих якостей працівника відповідно до посади, яку він займає, та стажу роботи.

На підставі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це -винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вони встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійній і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належить виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інша грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми.

На підставі п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. N 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: установлювати, зокрема, надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи: працівникам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та надбавки (винагороди) за вислугу років;

У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни зазначена надбавка скасовується або розмір її зменшується.

Здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також з нагоди державних, професійних свят та ювілейних дат у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання.

Згідно до п. 3, 4 розділу 1, п.1 розділу П наказу Генерального прокурора України від 20 березня 2006 року № 623 ц "Про затвердження Положення про преміювання працівників органів прокуратури України" розмір премій визначається відповідно до об'єктивної оцінки роботи працівника та його особистого вкладу в загальні результати роботи у відсотках до місячної заробітної плати працівника без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

Працівникам, які притягнуті до дисциплінарної відповідальності, премія не виплачується за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення.

За несвоєчасне або неналежне виконання службових обов'язків, порушення трудової дисципліни премія виплачується у меншому розмірі або не виплачується.

Загальними критеріями оцінки роботи всіх категорій працівників органів прокуратури є сумлінне виконання службових обов'язків, завдань і доручень керівників прокуратури, неухильне дотримання трудової та службової дисципліни.

Підсумовуючи викладені вище норми, колегія суддів дійшла до висновку про те, що основним із критеріїв оцінки роботи позивача для визначення його продуктивності праці є наявність у нього премії та надбавок до посадового окладу.

Надані до суду копії наказів прокуратури Сумської області «Про преміювання» №78к від 25.01.2013 року; №147к від 22.02.2013 року; №218к від 25.03.2013 року; №346 від 22.04.2013 року; №470к від 23.05.2013 року; №612к від 20.06.2013 року; №972к від 21.08.2013 року свідчать про зменшення розміру премій позивачу, а копії наказів прокуратури Сумської області №84к від 24.03.2014 року№463к від 23.09.2014 року підтверджують про не застосування до позивача такого заходу заохочення, як преміювання.

Крім цього, у відповідності до копії наказу №53к від 25.02.2014 року позивачу скасована раніше встановлена надбавка до посадового окладу за виконання особливо важливої роботи.

Окрім цього, позивач у порівняні з іншими працівниками прокуратури м. Суми, - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, не був заохочений під час проходження служби в органах прокуратури Сумської області.

Залишені на службі працівники прокуратури м. Суми на час попередження про наступне звільнення мали таку кількість наказів про депреміювання, а саме: ОСОБА_9 - 2 рази; ОСОБА_2 - 6 разів, ОСОБА_6 - 3 рази; ОСОБА_5 - 3 рази; ОСОБА_7 - 1 раз; ОСОБА_10, ОСОБА_3 не були позбавлені премії.

За викладених обставин, колегія суддів вважає що позивач мав меншу продуктивність праці у порівняні з іншими працівниками прокуратури м. Суми, тому його звільнення з займаної посади відбулось з дотриманням приписів статті 42 КЗпП України.

Судом першої інстанції був зроблений правильний висновок про необґрунтованість позову.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що депреміювання є заходом дисциплінарного впливу оскільки це суперечить приписам постанови Верховної ради "Про затвердження Дисциплінарного статуту прокуратури України".

У відповідності ст. 9 даної постанови Верховної ради дисциплінарними стягненнями є догана; пониження в класному чині; пониження в посаді; позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; звільнення; звільнення з позбавленням класного чину.

Колегія суддів, вважає що зазначене вище- неправильне застосування позивачем норм матеріального права не вплинуло на вирішення справи, тому судове рішення не підлягає скасуванню.

З приводу заперечень позивача про переважне право на залишенні на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників, оскільки є батьком малолітньої дитини, єдиною особою в сім»ї яка має самостійних заробіток, та наявність у нього більш стажу роботи на посаді, то колегія суддів зазначає.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач під час роботи у відповідача не повідомив відповідну службу з питань кадрової роботи про зміну свого сімейного стану та народження дитини, про що надана довідка від 22.03.2015 року №11-1709/15.

Так, до суду апеляційної інстанції надана копія особистого листа по обліку кадрів де у графі родинний стан зазначено - неодружений.

Крім цього, надані до апеляційної інстанції копії декларацій про майно, доходи, витрати і зобов»язання фінансового характеру за 2012-2013 роки не містять вказаних даних.

Окрім цього, застосування наведених позивачем у апеляційній скарзі переваг під час вирішення питання про переважне право на займану посаду можливо лише при умові наявності рівних умов продуктивності праці і кваліфікації.

Суд першої інстанції зазначив про акт приймання-передачі документів та майна у позивача прокуратури м. Суми Сумської області датованого 17.10.2014 роком про відсутність 6 наглядових проваджень за скаргами осіб, як на підставу для визначення низького рівня продуктивності праці позивача.

Колегія суддів погоджується з апеляційною скаргою позивача про те, що даний акт був складений у його відсутності після здійснення звільнення його з посади із органів, тому не може служити належним підтвердженням даних обставин.

Крім цього, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що тривалість кримінального провадження, порушеного за вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України на час розгляду справи в суді не може свідчити про наявність у нього більш низького рівня продуктивності праці у порівняні з іншими працівниками.

Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та ухвалене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому судове рішення не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно ч.1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановленні під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Колегія суддів, дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2014р. по справі № 818/2870/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Донець Л.О.
Судді Бартош Н.С. Мельнікова Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 30.04.2015 р.