Справа № 804/2105/15
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 р. Справа № 804/2105/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіБарановського Р. А.
при секретаріКанівець К.В.
за участю:
представника позивача представника відповідача Танцюри А.О. Баранник О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Меридіан" до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування акт перевірки, податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Меридіан" (далі-ТОВ ВКФ «Меридіан», підприємство, позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, у якому просить:

визнати протиправним і скасувати Акт «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ ВКФ «Меридіан» (23932961) з питання правильності нарахування сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності за період з 05.11.13 по 30.10.14» №4584/15-04/23932961 від 28.11.2014р.;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 16.01.2015р.

Представник позивача, позов підтримав і надав пояснення, аналогічні доводам викладеним у позовній заяві.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій податкового органу, оскаржуваних акту та податкового повідомлення-рішення. Позивач зазначив, що оформлення наказу та повідомлення про проведення перевірки 28.11.2014р. у день проведення самої перевірки унеможливило присутність представника ТОВ ВКФ «Меридіан» під час проведення перевірки та надання платником первинної документації та відповідних пояснень у порушення п.п. 17.1.6 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України. Позивач зауважує, що у податкового органу були відсутні підстави для призначення та проведення перевірки, оскільки ТОВ ВКФ «Меридіан» своєчасно подано декларації з земельного податку, податкові декларації зі сплати орендної плати за землю за 2013 та 2014 роки. Крім того, при проведенні перевірки та винесенні оскаржуваного рішення відповідачем не враховано постанову Вищого господарського суду України від 22.04.2010р. по справі №32/176-09. В обгрунтування своєї позиції позивач також зазначив, що згідно із п. 1.1 Наказу Міністерства фінансів України від 31.12.2014р. №1290 «Про затвердження Змін до бюджетної класифікації», який набрав чинності із Законом України «Про державний бюджет» з 01.01.2015р. із бюджетної класифікації виключено код 13050200 «Орендна плата з юридичних осіб».

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, надавши обгрунтування аналогічні доводам, викладеним у запереченнях на адміністративний позов.

Позиція відповідача полягає у правомірності дій податкового органу та безпідставності і необгрунтованості позовних вимог. Відповідач зазначив, що акт перевірки, як і висновки викладені у ньому, не є предметом оскарження в адміністративному судочинстві в розумінні ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (дана позиція також висловлена у постанові Верховного суду України від 10.09.2013р. по справі №21-237а13). Так, на думку відповідача, задекларована ТОВ ВКФ «Меридіан» сума орендної плати за землю за 2013 і 2014 роки у заниженому розмірі всупереч рішенню Дніпропетровської міської ради №216/8 від 02.02.2011р., що відповідно до ст. 144 Конституції України є обов'язковим до виконання, а також постановам Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.11.2014р. Вищого господарського суду України від 28.01.2014р. по справі №43/5005/7131/2012. Не зважаючи на прийняття вишезазначених рішень, підприємством на момент проведення перевірки не надано уточнюючих податкових деклацій по орендній платі за землю за відповідні періоди, у зв'язку з чим податковий орган вважає обгрунтованою призначення і проведення перевірки та правомірним оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, мотивуючи це наступним.

ТОВ ВКФ «Меридіан» () зареєстроване як юридична особа Дніпропетровським міським управлінням юстиції від 21.11.1995р. та перебуває на податковому обліку у Лівобережній об'єднаній державній податковій інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі-Лівобережна ОДПІ, податковий орган, відповідач).

28.11.2014р. фахівцями Лівобережної ОДПІ на підставі наказу від 28.11.2014р. №1206 і повідомлення №38299 від 28.11.2014р. згідно з п.п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ ВКФ «Меридіан», за результатами якої складено Акт «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ ВКФ «Меридіан» (23932961) з питання правильності нарахування сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності за період з 05.11.13 по 30.10.14» №4584/15-04-23932961 від 28.11.2014р. (далі -акт перевірки).

Зазначені висновки Лівобережної ОДПІ засновані на наступному.

Так, в ході перевірки контролюючим органом було встановлено, що між ТОВ ВКФ «Меридіан» та Дніпропетровською міською радою було укладено договір земельної ділянки від 02.08.2002р., що зареєстрований в Управлінні земельних ресурсів м.Дніпропетровська за №2070 від 07.08.2002р.

Згідно даного договору ТОВ ВКФ «Меридіан» є орендарем земельної ділянки площею 1, 0943 га, яка знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Гаванська, 2 та надана по фактичному розміщенню складських будівель. Дана ділянка зареєстрована у Державному реєстрі земель за кадастровим номером :09:089:0035.

ТОВ ВКФ «Меридіан» задекларувало суму орендної плати за землю за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. у розмірі 162 861, 73 грн., однак сума орендної плати за землю за 2013 рік, яка мала бути задекларована та сплачена позивачем згідно з постанов Вищого господарського суду України від 28.01.2014р. і Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.11.2014р. по справі №43/5005/7131/2012 - складає 210 581, 85 грн., у зв'зку з чим, на думку податкового органу, підприємством занижено податкове зобов'язання по орендній платі за землю за 2013 рік на суму 47 720, 22 грн.

Також ТОВ ВКФ «Меридіан» задекларувало суми орендної плати за землю за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. у розмірі 135 718, 10 грн. однак сума орендної плати за землю за 2014 рік, яка мала бути задекларована та сплачена позивачем згідно з постанов Вищого господарського суду України від 28.01.2014р. і Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.11.2014р. по справі №43/5005/7131/2012 - складає 407 154, 30 грн., у зв'зку з чим, на думку податкового органу, підприємством занижено податкове зобов'язання по орендній платі за землю за 2014 рік на суму 271 436, 20 грн.

Таким чином, податковий орган дійшов висновку про порушення підприємством п. 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України у вигляді заниження ТОВ ВКФ «Меридіан» суми орендної плати за землю за період з 05.11.2013р. по 31.10.2014р. на загальну суму 319 156, 42 грн.

Не погодившись із висновками податкового органу, позивач направив до Лівобережної ОДПІ заперечення на акт перевірки за вих. №37 від 30.12.2014р., у яких також просив повідомити підприємство про місце і час розгляду даних заперечень з метою забезпечення участі у такому розгляді представників ТОВ ВКФ «Меридіан».

За підсумками розгляду даних заперечень Лівобережною ОДПІ сформовано та направлено позивачу відповідь на заперечення (вих. №601/10/15-04/04-64 від 12.01.2015р.), згідно якої висновки податкового органу, відображені в акті перевірки залишені без змін.

На підставі акту перевірки, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 16.01.2015р., яким збільшено податкове зобов'язання ТОВ ВКФ «Меридіан» по орендній платі з юридичних осіб на загальну суму 398 945, 52 грн., в тому числі за основним платежем - 319 156, 42 грн. та за штрафними санкціями - 79 789, 10 грн.

Не погодившись із винесеними податковим органом актом перевірки та податковим повідомленням-рішенням, ТОВ ВКФ «Меридіан» звернулось до суду із даним позовом.

Частиною 1 статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Стаття 68 Конституції України встановлює, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України, а їх невиконання і є порушенням державних інтересів.

Повноваження, компетенція контролюючих органів, обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України.

Виходячи зі змісту п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства з 01.01.2011р. врегульовано положеннями Податкового кодексу України.

Згідно ст. 61 Податкового кодексу України, податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Податковий контроль здійснюється органами, зазначеними у ст. 41 цього Кодексу, в межах їх повноважень, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є органи державної податкової служби - щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у пп. 41.1.2 цього пункту, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби.

Статтею 62 Податкового кодексу України встановлено, що податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки, що кореспондує також з приписами пп. 20.1.3 п. 20.1 ст. 20 цього Кодексу.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок (пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Порядок та особливості проведення документальних позапланових перевірок визначено положеннями ст. ст. 78, 79 Податкового кодексу України.

У відповідності до п.п. 78.1.1, п.п. 78.1.2 п.78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин:

- за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту;

- платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

У відповідності до положень ст. 79 Податкового кодексу України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

При цьому присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов'язковою (п. 79.3 ст. 79 Податкового кодексу України).

Згідно п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а згідно п.п.14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XIII - орендна плата).

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

За приписами п.п.269.1.1, 269.1.2 п.269.1 ст.269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Підпунктом 14.1.73 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено поняття землекористувачів як юридичних та фізичних осіб (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно ст. 270 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку визначаються Податковим кодексом України.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (ст.286 Податкового кодексу України), а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (ст. 288.1 Податкового кодексу України).

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (ст. 288.2. Податкового кодексу України). Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (ст. 288.3. Податкового кодексу України). Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (ст.288.4. Податкового кодексу України).

Положеннями Податкового кодексу України передбачено, що питання встановлення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності вирішується за згодою сторін у договорі оренди землі із визначенням розміру орендної плати в такому договорі.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

Як визначено ч.1 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу (пункт "в" статті 12 Земельного кодексу України).

Згідно ст.125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Законом України "Про оренду землі" (чинним на момент укладення договору) регулюються орендні відносини, статтею 1 якого визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 18 Закону України "Про оренду землі"договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про оренду землі" орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, порядку внесення і перегляду є однією з істотних умов договору, а отже впливає на факт визнання укладеним договору.

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено внесення змін до розміру орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності.

Відповідно до ст.ст. 23, 30 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін, а у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Таким чином, позивач при здійсненні оплати за орендовані земельні ділянки керувався відповідними положеннями договору оренди земельної ділянки, що на час розгляду справи є дійсним.

Відповідно п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII внесено зміни до п.п.288.5.1. п. 288.5. ст. 288 Податкового кодексу України, які набрали чинності з 01.04.2014р. та встановили, що розмір орендної плати за землі державної і комунальної власності, не залежно від категорії земель, встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Пунктами 288.1 288.4 статті 288 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, розмір та умови внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Органи податкової служби як контролюючі органи з питань правильності визначення та сплати податків мають право перевіряти правильність визначення та сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності лише на підставі договорів оренди таких земельних ділянок.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки податкового органу з приводу порушення ТОВ ВКФ «Меридіан» положень п. 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України у вигляді заниження суми орендної плати за землю у 2013 і 2014 роках засновані на тому, що у відповідності до постанов Вищого господарського суду України від 28.01.2014р. та Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.11.2014р. по справі №43/5005/7131/2012 були внесені зміни до договору оренди землі від 02.08.2002р., укладеного між ТОВ ВКФ «Меридіан» та Дніпропетровською міською радою (п.п. 1.3, 3.1, 3.2 договору) щодо розміру орендної плати, однак підприємством на момент перевірки не було подано уточнюючу декларацію по орендній платі.

Суд встановлено, що 02.08.2002р. між ТОВ ВКФ «Меридіан» та Дніпропетровською міською радою було укладено договір земельної ділянки, що зареєстрований в Управлінні земельних ресурсів м.Дніпропетровська за №2070 від 07.08.2002р.

Згідно даного договору ТОВ ВКФ «Меридіан» є орендарем земельної ділянки площею 1, 0943 га, яка знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Гаванська, 2 та надана по фактичному розміщенню складських будівель. Дана ділянка зареєстрована у Державному реєстрі земель за кадастровим номером :09:089:0035. Земельна ділянка передається до 19.06.2017р. (п. 1.1, п.2.1 договору).

Пунктами 3.1, 3.2 зазначеного договору врегульовано питання розміру річної орендної плати за земельну ділянку, згідно з якими - сума орендної плати за користування земельною ділянкою на термін дії договору складає 532 829, 64 грн. Орендна плата сплачується у грошовій формі у розмірі земельного податку.

Слід зазначити, що у 2009 році Дніпропетровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом щодо внесення змін до п. 3.2 договору від 02.08.2002р. (справа №32/176-09).

Постановою Вищого господарського суду від 22.04.2010р. по справі №32/176-09 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2009р. скасовано, у задоволенні позовних вимог Дніпропетровської міської ради - відмовлено.

Так, матеріалами справи підтверджується, що у 2010 році Дніпропетровська міська рада повторно зверталась до суду із позовом щодо внесення змін до п. 3.2 договору від 02.08.2002р., однак ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2010р., залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2010р., - провадження по справі №11/187-10 припинено. Ухвалою Вищого господарського суду України від 28.10.2010р. касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради повернуто скаржнику.

Згідно із ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті сами особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України - рішення, ухвали і постанови господарського суду, що набрали законної сили є обов'язковими на території України. Існування двох протилежних судових рішень по одному спору неможливо, оскільки судове рішення, що набрало законної сили, саме прирівнюється до закону, тому що носить обов'язковий характер. (дана позиція також висловлена Вищим господарським судом України у постанові від 17.10.2009р. по справі №2/28).

Таким чином, зважаючи на приписи чинного законодавства України та чинну постанову Вищого господарського суду України від 22.04.2010р. по справі №32/176-09, ТОВ ВКФ «Меридіан» було правомірно задекларовано суму орендної плати за землю за 2013р. і 2014р. у відповідних розмірах.

Підпунктом 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України встановлено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За таких умов мають застосовуватися положення п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, згідно до яких, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Приймаючи до уваги наведене, при винесенні оскаржуваного повідомлення-рішення відповідач не у повній мірі врахував положення абз.1 ст.58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Щодо вимог ТОВ ВКФ «Меридіан» стосовно визнання протиправним та скасування акту перевірки, слід зазначити таке.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України надано право платникам податків оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Диспозиція цієї статті передбачає оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу; дій щодо проведення перевірки без установлених законом підстав та/або з порушенням вимог чинного законодавства тощо.

З наведених процесуальних норм права та положень ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень та визначає зміст позовних вимог. Проте, ці рішення, дії або бездіяльність повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Виходячи із загальних засад адміністративного судочинства задоволенню підлягають ті вимоги, які фактично відновлюють порушене право особи сфері публічно-правових відносин з відповідачем.

Відповідно до пункту 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року № 984 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за № 34/18772, акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення (згідно інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 27.07.2010р. № 1145/11/13-10).

Таким чином, Акт перевірки №№4584/15-04-23932961 від 28.11.2014р. не є нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії, що носить обов'язковий характер, а лише фіксує висновки і суб'єктивне ставлення перевіряючого суб'єкта владних повноважень під час проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, право на проведення якої надано податковим органам згідно із ст. 75 Податкового кодексу України, і тому не порушує права, свободи чи інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування вищезазначеного акту задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України.

З огляду на викладене, позов Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Меридіан" до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування акту перевірки, податкового повідомлення-рішення - підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Міністерства доходів у Дніпропетровській області № від 16.01.2015р.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 09 березня 2015 року

Суддя Р.А. Барановський