Справа № 2а-5431/11
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2015р. м. Київ К/800/63896/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості про визнання протиправними дій і бездіяльності, стягнення матеріальної і моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2014 року,

встановив:

У грудні 2011 року ОСОБА_5 пред'явив позов до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості та з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати протиправними дії і бездіяльність відповідача щодо ненадання йому 03.09.2009 р. направлення на роботу в ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" (далі - ПАТ "НЗФ") та надання такого направлення іншим особам, які не мали права поворотного прийняття на роботу; визнати той факт, що діями відповідача, якими проігноровано його право поворотного прийняття на роботу, йому завдано матеріальну і моральну шкоду; стягнути з відповідача суму завданих матеріальних збитків у розмірі 124 552,62 грн та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій статті 42-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), просить скасувати судові рішення та ухвалити нове - про задоволення позову. Вважає, що саме на центр зайнятості покладено обов'язок слідкувати за дотриманням права особи на укладення трудового договору в разі поворотного прийняття на роботу. Крім того, суди залишили поза увагою те, що в червні 2010 року відповідач вдруге не повідомив його про відкриття вакансій в ПАТ "НЗФ" і не видав направлення.

В запереченні на касаційну скаргу Нікопольський міськрайонний центр зайнятості просить залишити без змін оскаржувані судові рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 18.08.2008 р. працював машиністом розливних машин 3-го розряду цеху виробництва феросплавів у ПАТ "НЗФ".

Наказом від 30.06.2009 р. № 322 позивач звільнений з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку із скороченням штату працівників, після чого він став на облік у Нікопольський міськрайонний центр зайнятості.

10.09.2009 р. центр зайнятості видав ОСОБА_4 направлення на працевлаштування до ПАТ "НЗФ". У прийнятті позивача на роботу ПАТ "НЗФ" відмовило з тієї причини, що вакансія не заявлена.

Водночас 03.09.2009 р. і 07.09.2009 р. ПАТ "НЗФ" працевлаштувало шістьох осіб на посаду машиніста розливних машин, яким Нікопольський міськрайонний центр зайнятості видав відповідні направлення.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.06.2011 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.08.2011 р. і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.12.2011 р., відмовлено в задоволенні цивільного позову ОСОБА_4 до ПАТ "НЗФ" про визнання протиправною відмову в прийнятті на роботу та зобов'язання його працевлаштувати. Рішення суду мотивоване тим, що станом на 10.09.2009 р. у ПАТ "НЗФ" не було потреби в машиністах розливних машин, тому підприємство правомірно проставило на корінці направлення відмітку про те, що вакансія не заявлена. При цьому судом не встановлено порушення з боку ПАТ "НЗФ" переважного права позивача на прийняття на роботу, оскільки до 10.09.2009 р. він до підприємства з метою працевлаштування не звертався.

Вважаючи, що саме з вини Нікопольського міськрайонного центру зайнятості він не зміг своєчасно працевлаштуватись, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі статтею 42-1 КЗпП працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган провадить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України від 01.03.1991 р. № 803-XII "Про зайнятість населення" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємства, установи, організації, особистого селянського господарства, фермерського господарства, іншого роботодавця або при безплатному сприянні державної служби зайнятості.

За змістом статті 19 цього Закону державна служба зайнятості веде облік вільних робочих місць і громадян, які звертаються з питань працевлаштування, подає допомогу громадянам у підборі підходящої роботи і власникам підприємств, установ, організацій або уповноваженим ними органам у підборі необхідних працівників, реєструє безробітних і подає їм у межах своєї компетенції допомогу, в т. ч. і грошову. Державна служба зайнятості має, зокрема, право направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) громадян, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про зайнятість населення" додаткові гарантії щодо працевлаштування надаються працездатним громадянам у працездатному віці, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних конкурувати на ринку праці, у тому числі: жінкам, які мають дітей віком до шести років; одиноким матерям, які мають дітей віком до чотирнадцяти років або дітей-інвалідів; молоді після закінчення навчання; особам передпенсійного віку; особам, звільненим після відбуття покарання або примусового лікування; інвалідам, які не досягли пенсійного віку.

Статтею 26 Закону України "Про зайнятість населення" передбачені особливі гарантії працівникам, які втратили роботу у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, до яких віднесено: надання статусу безробітного; право на одержання допомоги по безробіттю у спеціальних розмірах; збереження на новому місці роботи, на весь період професійного перенавчання з відривом від виробництва, середньої заробітної плати за попереднім місцем роботи; право на достроковий вихід на пенсію.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що статтею 42-1 КЗпП визначено обов'язок роботодавця укласти трудовий договір з працівником в разі поворотного прийняття на роботу. Водночас на державну службу зайнятості покладено обов'язок сприяти працездатному населенню у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні, зокрема, шляхом направлення громадян для працевлаштування на підприємства, в установи і організації при наявності там вільних робочих місць, що, однак, не гарантує обов'язкового прийняття їх на роботу та не виключає можливості самостійного працевлаштування безробітних.

При цьому Закон України "Про зайнятість населення" і Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 р. № 219, не встановлюють додаткових гарантій щодо працевлаштування державною службою зайнятості працівників, які втратили роботу у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі шляхом їх першочергового направлення на підприємства, установи і організації, звідки вони були вивільнені.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що Нікопольський міськрайонний центр зайнятості не допустив протиправних дій чи бездіяльності, видавши ОСОБА_4 направлення на працевлаштування 10.09.2009 р., та не несе відповідальність за неукладення ПАТ "НЗФ" трудового договору з позивачем.

Доводи позивача про ненадання судами оцінки факту повторного неповідомлення його відповідачем у червні 2010 року про відкриття вакансій в ПАТ "НЗФ" є безпідставними, оскільки заявлені ним позовні вимоги стосувались виключно обставин надання йому відповідного направлення у вересні 2009 року.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К.
Головчук С.В.
Ліпський Д.В.