Справа № 442/7120/14-а (2а/442/231/14)
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2015р. м. Київ К/800/9715/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Дрогобицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2014 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2015 року,

у с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Дрогобицької міської ради (далі - Рада) про визнання протиправними, нечинними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії.

Зазначала, що звернулася до Ради із заявою про надання у власність земельної ділянки у м. Дрогобичі, на яку отримала відмову, мотивовану невідповідністю заяви Положенню про порядок виділення громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, затвердженому рішенням Ради від 29 травня 2012 року № 638 (далі - Положення).

Посилаючись на те, що Положення суперечить вимогам закону та опротестоване прокуратурою, крім того, пакет документів, який вона подала до Ради, повністю відповідає вимогам Земельного кодексу України, просила визнати протиправним та скасувати підпункт 1.1 пункту 1 рішення Ради від 26 червня 2014 року № 1385, визнати нечинним рішення Ради від 29 травня 2012 року № 638 про затвердження Положення, зобов'язати Раду невідкладно виділити позивачу земельну ділянку орієнтовною площею 0,10 гектара для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 відповідно до поданих графічних матеріалів.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано підпункт 1.1 пункту 1 рішення Ради від 26 червня 2014 року № 1385, а у задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено - скасовано. У цій частині вимог ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Зобовязано Раду розглянути заяву позивача від 14 березня 2014 року щодо виділення земельної ділянки. В решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального і матеріального права, просить оскаржувані рішення в частині, у якій відмовлено в задоволенні позовних вимог, скасувати, ухваливши в цій частині вимог нове рішення про їх задоволення.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку доводів касаційної скарги, матеріалів справи, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що позивач звернулася до Ради із заявою про надання у власність земельної ділянки у м. Дрогобичі.

Підпунктом 1.1 пункту 1 рішення Ради від 26 червня 2014 року № 1385 у задоволенні заяви відмовлено з підстави її невідповідності вимогам Положення.

Також встановлено, що у липні 2012 року Дрогобицьким міжрайонним прокурором принесено протест на рішення Ради від 29 травня 2012 року № 638 про затвердження Положення.

Протест задоволено частково - рішенням Ради від 2 жовтня 2012 року № 751 Положення викладено у новій редакції.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Положення, на підставі якого позивачу відмовлено у виділенні земельної ділянки, опротестовано прокурором, а згодом - викладено у новій редакції. Відмовивши у задоволенні вимоги про скасування рішення Ради про затвердження Положення, суд керувався аналогічними міркуваннями. Відмовивши у задоволенні вимоги про зобов'язання виділити земельну ділянку, суд послався не неможливість втручання у дискреційні повноваження відповідача.

Частково скасувавши рішення суду першої інстанції, та зобов'язавши Раду розглянути заяву позивача про виділення земельної ділянки, апеляційний суд погодився з висновком про неможливість втручання у дискреційні повноваження Ради, при цьому вирішив за можливе вийти за межі позовних вимог, зобов'язавши повторно розглянути відповідну заяву.

Відповідно до частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України касаційний перегляд цих рішень здійснюється в межах доводів касаційної скарги.

Таким чином, предметом касаційного перегляду є правильність висновків судів в частині відмови в задоволенні вимог про визнання нечинним рішення Ради від 29 травня 2012 року № 638 про затвердження Положення та вимоги про зобов'язання Ради виділити позивачу земельну ділянку.

Надаючи оцінку оскаржуваним висновкам судів в цій частині вимог, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують.

Сторонами не заперечується, що станом на момент звернення з цим позовом Положення, яке затверджене оскаржуваним рішенням Ради, викладено в новій редакції.

Таким чином, предмет оскарження у цій частині вимог фактично відсутній, а суди дійшли правильного висновку про відмову в їх задоволенні.

За таких обставин посилання позивача на процесуальні порушення порядку розгляду справи про оскарження нормативно-правового акта не можуть прийматися до уваги з огляду на частину другу статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглядаючи питання про правильність висновків судів щодо відмови в задоволенні вимоги про зобов'язання Ради виділити позивачу земельну ділянку, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

За правилами частини сьомої цієї ж статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини дев'ятої цієї ж відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, вирішенню питання про виділення земельної ділянки у власність передує процедура розроблення та погодження проекту землеустрою, яка позивачем дотримана не була.

Тому судами правильно відмовлено у задоволенні відповідних вимог.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2015 року та змінену нею постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов