Справа № П/811/38/15
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2015 рокусправа № П/811/38/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - не з'явився

відповідача: - Дмитренко В.В. дов від 22.10.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року

у справі № П/811/38/15

за позовом ОСОБА_2

до Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області

про визнання незаконним та скасування наказу, визнання дій незаконними, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,-

ВСТАНОВИВ:

14.01.2015 ОСОБА_2 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача юридичним сектором від 18 грудня 2014 р.;

- визнати незаконними дії посадових осіб ДІСГ в Кіровоградській області щодо звільнення ОСОБА_2;

- поновити ОСОБА_2 на посаді завідувача юридичним сектором ДІСГ в Кіровоградській області;

- визнати незаконними дії податкових осіб ДІСГ в Кіровоградській області щодо ненадання відпустки ОСОБА_2;

- зобов'язати ДІСГ в Кіровоградській області надати ОСОБА_2 відпустку по догляду за дитиною віком до трьох років;

- стягнути з ДІСГ в Кіровоградській області кошти в розмірі середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.12.2014 № П/811/4037/14 визнано протиправним та скасовано наказ відповідача № 536-К від 21.10.2014 та поновлено позивача на роботі, у зв'язку з чим наказом № 575-к від 18.12.2014 відповідачем скасовано наказ № 536-К від 21.10.2014 та поновлено позивача на роботі. В подальшому, після поновлення на роботі 18.12.2014, в обідню перерву (з 13:00-13:45) після харчування в кафетерії позивачу стало погано, у зв'язку з чим він звернувся до медичного закладу, де його поклали на стаціонар, що підтверджується листом непрацездатності серії АГН № 200785. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки з 18.12.2014 по 02.01.2015 перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ Центральна міська лікарня м.Кіровограда, а згідно ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Також, на думку позивача, його звільнення проведено в порушення норм ст.43 КЗпП України, якою передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, профспілкової організації, членом якої є працівник. Крім того, відповідачем проігноровано заяви про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років, подані останнім 18.12.2014 до винесення наказу про звільнення.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17.02.2015в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду мотивовано ненаданням позивачем жодних доказів на спростування факту відсутності на роботі з поважних причин. Крім того, позивачем на день звільнення (18.12.2014) не надано доказів відповідачу, що він перебував на лікарняному. Листок непрацездатності серії АГН № 200785 за період з 18.12.2014 до 02.201.2015 (а.с.51) надано до відповідача 20.01.2015, вже після винесення оскаржуваного наказу. Крім того, відповідачем надано до суду наказ від 27.01.2015 № 16-к «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_2», яким внесено зміни до п. 1 наказу № 576-к від 18.12.2014, а саме змінено дату звільнення позивача - з 18.12.2014 на 05.01.2015 (а.с. 53).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач наполягає на протиправності дій відповідача щодо звільнення на підставі наказу від 18.12.2014, оскільки звільнення відбулось на час перебування ОСОБА_2 на лікарняному. Відповідно до лікарняного листка серії АГО № 719931 позивач перебував на лікарняному з 11.12.2014 та 16.12.2014 лікарем було продовжено перебування позивача на лікарняному, через ці обставини позивач міг не в повній мірі усвідомлювати, що відбувається. На час винесення судового рішення наказ від 18.12.2014 був змінений в частини часу звільнення ОСОБА_2, але суд першої інстанції мав сприяти щодо роз'яснень прав і надання змін до позову та у відкритому провадженні мались розглядатись спільні вимоги стосовно наказу від 27.01.2015. Одночасно позивач вважає, що наказ відповідача від 27.01.2015 № 16-к «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_2.» є незаконним, оскільки внесення змін в наказ про звільнення не передбачено КЗпП України чи іншими законами України. Крім того, відповідач посилається на постанову суду від 11.12.2014, яка не набрала законної сили. Також відповідачем всупереч п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 не погоджено звільнення позивача з профспілкою, членом якої являється ОСОБА_2 Крім того відповідач безпідставно відмовив позивачу у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років.

Позивач (його представник) в судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання позивач повідомлений судом належним чином.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржувану постанову суду першої інстанції цілком обґрунтованою та правомірною, зазначає, що Інспекцією вжито вичерпних заходів щодо додержання вимог законодавства про працю при звільненні з займаної посади позивача, що обґрунтовано та повно з'ясовано судом першої інстанції. Також судом першої інстанції вірно встановлено, що на день звільнення з займаної посади позивач не був членом професійної спілки, що діє в Інспекції, тому погодження органу профспілки не вимагалось.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Обставини справи в хронології розвитку свідчать про наступне.

16.11.2012 керівником ДІСГ в Кіровоградській області винесений наказ № 260-к про призначення ОСОБА_2 на посаду завідувача юридичного сектору ДІСГ в Кіровоградській області з 16.11.2012 (а. с.5).

21.10.2014 керівником ДІСГ в Кіровоградській області прийнято наказ №536-к «Про звільнення ОСОБА_2.», яким позивач був звільнений з займаної посади 21.10.2014 у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності згідно п.5 ст.40 КЗпП України (а. с.6).

Питання правомірності звільнення позивача згідно вказаному наказу було предметом судового розгляду.

11.12.2014 Кіровоградським окружним адміністративним судом прийнято постанову у справі № 811/4037/14, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ ДІСГ в Кіровоградській області від 21.10.2014 № 536-к "Про звільнення ОСОБА_2.", яким ОСОБА_2 звільнено з посади завідувача юридичним сектором ДІСГ в Кіровоградській області з 21.10.2014 у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності згідно з п.5 ст.40 КЗпП України;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача юридичним сектором ДІСГ в Кіровоградській області з 21.10.2014;

- визнано протиправними дії ДІСГ в Кіровоградській області щодо відмови у ненаданні ОСОБА_2 відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- зобов'язано ДІСГ в Кіровоградській області повторно розглянути заяви ОСОБА_2 від 14.10.2014 та від 16.10.2014 про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постанову суду в частині поновлення на посаді завідувача юридичним сектором ДІСГ в Кіровоградській області звернено до негайного виконання (а. с.11-18).

Вказана постанова суду мотивована тим, що наказ від 21.10.2014 № 536-к прийнято відповідачем необґрунтовано, оскільки не підтверджено факту відсутності позивача на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд саме внаслідок тимчасової непрацездатності, а тому відповідачем було безпідставно звільнено ОСОБА_2 з посади на підставі п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України.

При цьому Кіровоградським окружним адміністративним судом у даній постанові у справі № 811/4037/14 встановлено, що у певні робочі дні липня та жовтня 2014 року позивач на лікарняному не перебував, листків непрацездатності не отримував, на роботу не з'являвся.

18.12.2014 на виконання пунктів 2, 3 вказаної постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі № 811/4037/14 наказом в. о. начальника ДІСГ в Кіровоградській області № 575-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_2.»: скасовано наказ ДІСГ в Кіровоградській області від 21.10.2014 № 536-к «Про звільнення ОСОБА_2.» та поновлено позивача на посаді завідувача юридичним сектором ДІСГ в Кіровоградській області з 21.10.2014 (а. с.37).

Як зазначає відповідач, не спростовується позивачем, з даним наказом про поновлення на посаді останнього ознайомлено 18.12.2014, після чого позивач зайняв робоче місце і приступив до виконання своїх посадових обов'язків.

Разом з тим, з огляду на те, що постановою суду від 11.12.2014 у справі № 811/4037/14 встановлено, що у липні та жовтні 2014 року позивач на лікарняному не перебував, листків непрацездатності не отримував, на роботу не з'являвся, а з моменту вчинення прогулу не сплинув передбачений законодавством строк притягнення до відповідальності, ОСОБА_2 було запропоновано надати пояснення з даного приводу.

18.12.2014 позивач повідомив в. о. начальника ДІСГ в Кіровоградській області, що надати свої пояснення щодо причин не виходу на роботу в період з 02.07.2014 по 31.07.2014 та з 06.10.2014 по 21.10.2014 не може, так як це потребує додаткового опрацювання (а. с.38).

18.12.2014 на підставі вказаних пояснень в. о. начальника ДІСГ в Кіровоградській області винесено наказ № 576-к «Про звільнення ОСОБА_2.», яким позивача звільнено з посади завідувача юридичним сектором Інспекції 18.12.2014 за прогули без поважних причин за періоди з 02.07.2014 по 31.07.2014, з 06.10.2014 по 21.10.2014 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а. с.39, 40).

Цього ж дня позивача ознайомлено з зазначеним наказом про звільнення. При цьому, від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та від отримання трудової книжки позивач відмовився, про що складено відповідний акт від 18.12.2014 (а. с.41), що, як встановлено судом першої інстанції, підтверджено у судовому засіданні свідками (працівниками Інспекції), і не спростовано позивачем.

Також листом від 18.12.2014 № 4416/0112/1 позивача повідомлено про необхідність прибути до Інспекції за трудовою книжкою до сектору кадрового забезпечення, здати службове посвідчення і подати декларацію за 2014 рік та повідомлено про можливість надання згоди на відправлення трудової книжки поштою, про що необхідно надати письмову згоду, після чого вона буде надіслана на вказану позивачем адресу (а. с.42, 43).

Крім того, відповідачем на заяву позивача про надання відпустки направлено останньому лист № 4415/01-12/1 від 18.12.2014, де вказано, що надання відпустки є неможливим, оскільки ОСОБА_2 звільнено згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а. с.45).

20.01.2015 позивачем до Інспекції надано листок непрацездатності серії АГН №200785 за період з 18.12.2014 до 02.01.2015 (а. с.51).

27.01.2015 з огляду на надання позивачем вказаного листка непрацездатності, в. о. начальника ДІСГ в Кіровоградській області видано наказ № 16-к «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_2.», яким пункт 1 наказу № 576-к від 18.12.2014 викладено в новій редакції:

«Звільнити ОСОБА_2 з посади завідувача юридичним сектором Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області 05 січня 2015 року за прогули без поважних причин за періоди з 02.07.2014 по 31.07.2014, з 06.10.2014 по 21.10.2014, за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України».

Тобто внесено зміни в частині дати звільнення позивача: з 18.12.2014 на 05.01.2015 (а. с.53).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірним в межах даної справи є питання звільнення позивача з займаної ним посади відповідно до наказу відповідача № 576-к від 18.12.2014, проте під час вирішення спору у даній справі, дослідженню підлягає вказаний наказ виключно з урахуванням внесених до нього наказом Інспекції від 27.01.2015 № 16-к змін.

З наведеного вище вбачається, що спірний наказ Інспекції від 18.12.2014 № 576-к про звільнення ОСОБА_2 винесений з огляду на прогули без поважних причин останнього за періоди з 02.07.2014 по 31.07.2014, з 06.10.2014 по 21.10.2014 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

При цьому у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як зазначено вище, обставини щодо відсутності ОСОБА_2 у певні робочі дні липня та жовтня 2014 року, відсутності доказів перебування його на лікарняному встановлено постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду у даній постанові у справі № 811/4037/14.

Стаття 72 КАС України визначає підстави для звільнення від доказування.

Так, згідно ч.1 даної статті обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, положеннями Кодексу адміністративного судочинства України передбачається не лише обов'язок суб'єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71 КАС України), але й обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.71 КАС України).

Також відповідно до ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. В даному випадку позивач жодних пояснень з відповідними підтверджуючими доказами щодо відсутності на роботів періоди з 02.07.2014 по 31.07.2014, з 06.10.2014 по 21.10.2014 відповідачу не надав.

З огляду на приписи ч.1 ст.72 КАС України, враховуючи факт ненадання позивачем письмових пояснень Інспекції щодо притичин його відсутності у певні робочі дні липня та жовтня 2014 року на робочому місці та ненадання суду документальних доказів наявності будь-яких поважних причин такої відсутності на робочому місці у вказані періоди, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Отже є обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності законних підстав для винесення відповідачем наказу від 18.12.2014 № 576-к

Стосовно тверджень позивача, що відповідач посилається на постанову суду від 11.12.2014, яка не набрала законної сили, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.254 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Жодні докази про оскарження чи скасування постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.12.2014 у справі № 811/4037/14 в матеріалах справи відсутні. Відповідні відомості відсутні і у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Тим більш, ОСОБА_2 не заперечувалось набрання законної сили вказаної постановою суду від 11.12.2014 у справі № 811/4037/14 при подальшому виконанні даного судового рішення, в тому числі в частині поновлення позивача на посаді завідувача юридичним сектором ДІСГ в Кіровоградській області.

Щодо посилань позивача на протиправність дій відповідача щодо звільнення ОСОБА_2 на підставі наказу від 18.12.2014, порушення ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки звільнення відбулось під час перебування ОСОБА_2 на лікарняному, то такі доводи спростовуються тим, що після надання позивачем Інспекції листка непрацездатності серії АГН № 200785 про знаходження на лікарняному у період з 18.12.2014 до 02.01.2015, що мало місце 20.01.2015, відповідачем винесено наказ від 27.01.2015, яким внесено зміни до спірного наказу № 576-к від 18.12.2014 в частині дати звільнення позивача: з 18.12.2014 на 05.01.2015 (а. с.53). Тобто фактичною датою звільнення ОСОБА_2 є саме 05.01.2015 і доказів перебування на лікарняному у вказану дату позивачем суду не надано.

Крім того, суд першої інстанції з цього приводу правильно встановив, що на день звільнення позивача 18.12.2014 доказів того, що останній перебуває на лікарняному до Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області не надано, відповідні докази вже надані після винесення оскаржуваного наказу, а саме: 20.01.2015, що і стало підставою для внесення до нього змін.

Посилання позивача на те, що наказ відповідача від 27.01.2015 № 16-к «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_2.» є незаконним, оскільки внесення змін в наказ про звільнення не передбачено КЗпП України чи іншими законами України, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки винесення наказу про внесення змін в наказ про звільнення не заборонено чинним законодавством, тому прийняття такого наказу не може бути протиправним, незаконним.

Стосовно факту не погодження звільнення ОСОБА_2 з профспілкою, членом якої, за твердженням позивача він є, апеляційний суд зазначає наступне.

Звільняючи позивача з посади, відповідач виходив з того, що ОСОБА_2 не був членом профспілки, отже щодо нього не було підстав застосовувати процедуру узгодження звільнення з органом профспілки.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно з абз.6 ч.1 ст.431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Судом встановлено, що у Державній інспекції сільського господарства в Кіровоградській області діє первинна профспілкова організація Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області, яка входить до Кіровоградської міської профспілкової організації працівників агропромислового комплексу.

Проте, докази, які б спростували доводи відповідача і підтверджували членство позивача в профспілці, позивачем до суду не надано, із наявних в матеріалах справи документів не вбачаються.

Натомість, згідно довідки голови профспілкового комітету інспекції вбачається, що станом на 18 грудня 2014 року ОСОБА_2 членом профспілкової організації не являється та є виключеним із членів профспілкової організації за власним бажанням з 20 жовтня 2014 року (а.с.73).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для погодження з органом профспілки звільнення ОСОБА_2, отже його звільнення з посади за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу, у тому числі з підстав визначених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, правомірно здійснено відповідачем без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Посилання позивача, що винесенню Інспекцією наказу про звільнення передувало подання позивачем заяви про надання відпустки, колегією суддів до уваги також не приймається, оскільки вказані обставини мали місце в один день і звільнення ОСОБА_2 було законним з огляду на допущення позивачем прогулів та отримання заробітної плати у період цих прогулів за рахунок Державного бюджету України.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи наказ про звільнення позивача від 18.12.2014 (з урахуванням внесених до нього змін 27.01.2015, відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відсутні, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року у справі № П/811/38/15 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко