Справа № 2а-6/11
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" квітня 2015 р. м. Київ К/800/11695/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Донця О.Є.; Єрьоміна А.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсними та скасування рішення та розпорядження, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У червні 2006 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Адміністрація) про визнання недійсними та скасування рішення та розпорядження.

Зазначала, що є власником будинку АДРЕСА_1, а її сусід - ОСОБА_7 самовільно реконструював свою частину домоволодіння, добудувавши сарай, навіс та літню кухню. Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 16 грудня 1988 року № 496/18 затверджено акт приймальної комісії та прийнято до експлуатації вказані будівлі. Розпорядженням Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міськради від 24 січня 2002 року № 53 за ОСОБА_7 залишено з оформленням права приватної власності двоповерховий сарай.

Посилаючись на те, що самочинно збудовані ОСОБА_5 будівлі порушують її права як суміжного землекористувача, просила, з урахуванням уточнення позовних вимог, визнати недійсними та скасувати рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 16 грудня 1988 року № 496/18 та розпорядження Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міськради від 24 січня 2002 року № 53.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (спадкоємці ОСОБА_7) посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просять оскаржуване рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку матеріалів справи та доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 19 січня 2004 року позивачу належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 496/18 затверджено акт комісії про прийняття в експлуатацію частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, яке належало на праві власності ОСОБА_7, а саме: житловий будинок, гараж, три сараї, дві вбиральні, навіс, літня кухня.

Вказані домоволодіння межують між собою.

Розпорядженням №52 Ленінської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 24 січня 2002 року за ОСОБА_7 залишено, з оформленням права приватної власності, в домоволодінні двоповерховий сарай літ «Е», площею 42, 2 кв. метра.

17 жовтня 2002 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивач не була учасником спірних відносин на момент їх виникнення, оскільки набула права власності на відповідне домоволодіння лише у 2004 році.

Скасувавши рішення суду першої інстанції та задовольнивши позов, апеляційний суд послався на висновок експерта, згідно якого самочинно збудовані ОСОБА_7 сарай, навіс та літня кухня не відповідають будівельним та протипожежним нормам.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з висновком апеляційного суду не погоджується.

Зокрема, звертає увагу, що юридичний конфлікт між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 зводиться до необхідності перебудови/знесення самочинно зведених будівель, які, на думку позивача, збудовані з порушенням будівельних норм.

При цьому, на вказані будівлі ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності.

Таким чином, оскаржувані рішення та розпорядження, як правові акти індивідуальної дії, вичерпали свою дію, на їх підставі виникли нові правовідносини власності, а учасники цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Скасування оскаржуваних рішень жодним чином не може змінити відповідних правовідносин, тому колегія суддів робить висновок про те, що спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, є неправильним.

Водночас, статтею 376 Цивільного кодексу України визначено порядок усунення негативних наслідків самочинного будівництва.

Зокрема, частиною четвертою цієї статті передбачено, що у випадку, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до частини сьомої цієї статті у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З викладеного вбачається, що цей позов не є обґрунтованим, а остаточний висновок суду першої інстанції про відмову в його задоволенні є правильним.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2014 року скасувати, а постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року залишити в силі.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 73 (сімдесят три) гривні 08 коп за подання касаційної скарги. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_6 73 (сімдесят три) гривні 08 коп за подання касаційної скарги.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

О.Є.Донець

А.В.Єрьомін