Справа № 813/325/15
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року 11 год. 20 хв. Справа № 813/325/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Козак О.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Краснопольскої Ю.Р.,

розглянувши у м. Львові у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної фіскальної служби про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (Позивач) до Львівської митниці Державної фіскальної служби (Відповідач), в якій позивач із врахуванням уточненої заяви просить суд стягнути з Львівської митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.07.2011 року по 30.03.2015 року.

Ухвалою суду від 23 січня 2015 року відкрито провадження у справі. Хід розгляду відображено в ухвалах суду, в судовому засіданні 28 квітня 2015 року проголошено вступну і резолютивну частини постанови, згідно з положенням ч. 3.ст. 160 КАС України.

В обгрунтування позовної заяви, Позивач зазначає про те, що Львівським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову у справі № 150626/11/9104 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Львівської митниці про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, якою серед іншого скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду № 2а-8713/11/1370 від 15.11.2011 року, визнано протиправним та скасовано наказ ДМСУ від 06.07.2011 року №1472-к «По особовому складу Львівської митниці» в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України за порушення присяги державних службовців, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ОСОБА_1, та поновлено позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці з 06.07.2011 року.

26.09.2013 року Вищим адміністративним судом України постановлено ухвалу, якою касаційні скарги Державної митної служби України, Львівської митниці на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 року залишено без задоволення, а рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 року - без змін. Отже, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 року звільнення Позивача з займаної посади визнано протиправним і останнього поновлено на посаді з 06.07.2011 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не звини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Однак, питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідачів судом не вирішувалось. Після поновлення судом позивача на займаній посаді, відповідач середнього заробітку за час вимушеного прогулу не нараховував та не виплачував.

В судовому засіданні позивач дав аналогічні пояснення, вимоги, викладені в позові підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву зазначає, що з огляду на вимоги ст. 236 КзПП України підставою для виплати середнього заробітку незаконно звільненому працівнику є затримка і виконання рішення про поновлення на роботі, а обов'язок щодо виплати настає у разі допущення затримки власником або уповноваженим їм органом для виконання рішення про поновлення на роботі. Право на поновлення носить приватний характер і не може бути реалізованим без волі працівника, яку Позивач не виявив.

Представник відповідача дав аналогічні пояснення, проти заявлених вимог заперечив, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника Львівської митниці Державної фіскальної служби, суд встановив наступне.

Завданням адміністративного судочинства згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, являється ознакою складу злочину передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України як невиконання судового рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили, або яке належить виконати негайно, відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України є підставою для його виконання.

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, відповідно до ч. 1 ст. 258 КАС України видається один виконавчий лист.

Судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду у справі № 150626/11/9104 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Львівської митниці про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду № 2а-8713/11/1370 від 15.11.2011 року, визнано протиправним та скасовано наказ ДМСУ від 06.07.2011 року № 1472-к «По особовому складу Львівської митниці», в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України за порушення присяги державних службовців відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ОСОБА_1, поновлено позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці з 06.07.2011 року.

26.09.2013 року Вищим адміністративним судом України постановлено ухвалу, якою касаційні скарги Державної митної служби України, Львівської митниці на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 року залишено без задоволення, а рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 року - без змін. Отже постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 року звільнення Позивача з займаної посади визнано протиправним і останнього поновлено на посаді з 06.07.2011 року.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип Верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа «Жовнер проти України»). Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Свропейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

Крім того, ефективний доступ до суду, в розумінні цього ж суду, включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необгрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за невиконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд не бере до уваги посилання представника відповідача відносно не вчинення дій позивачем щодо його поновлення на посаді і вважає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду є обґрунтованою. Крім цього, заперечення Відповідача спростовуються заявою про видачу виконавчого листа від 03.05.2012 року, виконавчим листом у справі 2а-8713/11/1370, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2015 року у справі 876/486/15 з питань заміни сторони виконавчого провадження.

А відтак, Позивач довів суду, що вживав всіх передбачених чинним законодавством заходів стосовно виконання рішення про поновлення на роботі.

Згідно із абз. 7 ч. 1 ст. 5 Кодексу Законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника здійснюється згідно із ст. 236 Кодексу Законів про працю України, у якій визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого, або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді ( абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства ( абз. 3 п. 8 Порядку).

Як вбачається з довідки відповідача, стягненню підлягає сума у розмірі 163 258,90 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів та зборів, розрахованих відповідно до вищезазначеної Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, аналізуючи діюче законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що твердження позивача є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження зібраними у справі належними та допустимими доказами. Позовні вимоги не спростовані відповідачем, що дає суду підстави визнати позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 236 Кодексу законів про працю України, ст. 160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Львівської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 оплату за вимушений прогул за період з 07.07.2011 року по 30.03.2015 року в сумі 163 258,90 грн. (сто шістдесят три тисячі двісті п'ятдесят вісім гривень дев'яносто копійок) з врахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 30 квітня 2015 року.

Суддя Сакалош В.М.