Справа № 127/4031/15-а
Суддя: Вохмінова О. С.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 127/4031/15-а
Провадження № 2-а/127/231/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2015 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

при секретарі Коберник О.Л.

з участю представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці адміністративний позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій неправомірними, зобовязання призначити і виплачувати пенсію, -

в с т а н о в и в:

Позовні вимоги мотивовані тим, що до червня 2001 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала в м. Вінниці, а потім виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на Консульському обліку Посольства України в державі Ізраїль. 12.03.2014 року представник позивача звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з заявою про призначення пенсії за віком, надавши всі необхідні документи в оригіналах та їх копії. 16.12.2014 року представником позивача отримано рішення комісії № 37 від 23.05.2014 року, згідно якого управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці відмовило в призначенні пенсії, оскільки виникнення права на пенсію пов`язується з умовою постійного проживання заявника на території України (в м. Вінниці) або укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Позивач вважає вищезазначене рішення протиправним та просить суд зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці призначити та виплачувати їй пенсію за віком з 12.03.2014 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, просив задоволити позов.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 позов не визнала, надала письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи. Суду пояснила, що позивачка є громадянкою України, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон, доказу її проживання у м. Вінниці немає, тому їй було відмовлено у нарахуванні та виплаті пенсії за віком. Наголосила, що міжнародний договір щодо призначення та виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, не укладався. Позивачем не надано жодних доказів відносно того, чи не отримує вона пенсію або щомісячне грошове утримання з інших джерел, в тому числі на території України чи Ізраїлю. Дані обставини підлягають з`ясуванню в зв`язку з вірогідністю подвійного зарахування стажу позивачеві, і з точки зори нецільового використання коштів Пенсійного фонду України.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою України, проживала в м. Вінниці, у червні 2001 року виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання та прийнята на Консульський облік в Посольстві України в Ізраїлі 13.05.2002 року (зворот а.с. 8).

12 березня 2014 року представник позивача - ОСОБА_4 звернулась до Пенсійного фонду України в м. Вінниці із заявою про призначення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і.н. НОМЕР_1, яка проживає в Ізраїлі, АДРЕСА_1, не працює (а.с. 6).

Пенсійний фонд України в м. Вінниці своїм рішенням №37 від 23 травня 2014 року відмовив у призначенні пенсії на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявником не надано документу, що підтверджує фактичне проживання ОСОБА_2 в м.Вінниці, крім того, виникнення права на пенсію пов`язується з умовою постійного проживання на території України (безпосередньо в м. Вінниці) або укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні (а.с. 3-4).

Суд вважає таку відмову неправомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття, з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: п. 1.1 - громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, та інші особи, передбачені цим Законом;

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 45 даного Закону пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до постанови Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в п. 16 зазначено що особа, яка зверталася за пенсією повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Статтею 29 цього Порядку передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Відповідно до ст. 30 вищезазначеного Порядку, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Відповідач, який не визнавав позов, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не проживає в Україні і можливо, отримує пенсію чи щомісячне грошове утримання з інших джерел, в тому числі на території України чи Ізраїлю, прийшов до помилкового висновку про відмову в призначенні та виплаті пенсії.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Верховний Суд України у конституційному поданні порушив питання про визнання неконституційними положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон) щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Реалізація конституційного права громадян на соціальний захист, як вважає суб'єкт права на конституційне подання, законодавчо поставлена в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Оспорюваними положеннями Закону створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати.

Винятки встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від 06.04.1993 № 258). Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян».

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

При цьому, в зазначеному рішенні Конституційного Суду України звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

З урахуванням наведеного, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, оскільки дана норма Закону неконституційною не визнавалась з огляду на те, що в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 до законів, які підлягають приведенню у відповідність із Конституцією, віднесено й положення статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак, вказаний припис Конституційного Суду України не виконано.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач ОСОБА_2 є громадянином України і відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набула право на отримання пенсії за віком.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності прийнятого ним рішення №37 від 23.05.2014 року, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст. 2, 9, 69-71, 89, 94, 97КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позов задоволити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_2

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці призначити і виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з 12.03.2014 року.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: