Справа № 21-69а15
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоКривенка В.В.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будспеценергоресурси» (далі - Товариство) до Державної фінансової інспекції в Чернігівській області (далі - Інспекція) про визнання протиправною та скасування вимоги,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року Товариство звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати незаконними дії головного контролера-ревізора Інспекції щодо встановлення під час проведення позапланової ревізії порушень норм чинного законодавства, визнати протиправною та скасувати вимогу Інспекції від 15 лютого 2012 року № 25-03-18-14/1231 про відшкодування завданих державному бюджету збитків у сумі 163 536 грн шляхом перерахування зазначених коштів на відповідний рахунок.

Оскаржувана вимога пред'явлена Інспекцією на підставі акта ревізії законності отримання та використання Товариством бюджетних коштів у період з 1 січня 2009 року по 30 листопада 2011 року від 16 січня 2012 року № 25-03-21/003, якою виявлено необґрунтоване завищення вартості робіт на об'єкті «Дитячий садок в с. Вихвостів Городнянського району - будівництво» на загальну суму 163 536 грн, замовником яких була Вихвостівська сільська рада та які виконувалися з умовами договору підряду від 26 жовтня 2009 року № 1 за рахунок коштів Стабілізаційного фонду державного бюджету.

Чернігівський окружний адміністративний суд ухвалою від 21 листопада 2012 року позов у частині вимог про визнання незаконними дій головного контролера-ревізора залишив без розгляду; постановою від 21 листопада 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року, решту позову задовольнив.

Визнаючи протиправною та скасовуючи вимогу Інспекції, суди виходили із того, що оскільки ревізія проведена за дорученням правоохоронних органів, то Інспекція повинна була лише направити до останніх її результати, а не вживати заходів щодо усунення виявлених порушень шляхом винесення вимоги.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 листопада 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишив без змін.

Ухвалюючи таке рішення, суд касаційної інстанції вказав на помилковість висновків судів про відсутність у Інспекції повноважень на пред'явлення вимоги за наслідками ревізії, проведеної за дорученням правоохоронних органів, однак погодився із наявністю підстав для скасування вимоги про відшкодування збитків, оскільки такі збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а правильність обчислення їх розміру перевіряє суд, який розглядає відповідний позов.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України Інспекція, посилаючись на неоднакове застосування касаційним судом Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2939-ХІІ), Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі - Положення, Держфінінспекція відповідно), та Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550, просить скасувати всі ухвалені у справі судові рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування заяви додано постанову Вищого адміністративного суду України від 27 листопада 2014 року № К/800/48471/14, у якій суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні позову про скасування вимоги органу державного фінансового контролю щодо відшкодування збитків, оскільки такі збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, і правильність обчислення їх розміру перевіряє суд, який розглядає відповідний позов.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про неоднакове застосування касаційним судом у подібних правовідносинах пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ та Положення при вирішенні цим судом питань щодо правомірності визнання протиправними та скасування вимог органу державного фінансового контролю, пов'язаних із вжиттям підконтрольною установою заходів, спрямованих на відшкодування збитків, завданих державі чи об'єкту контролю.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції вищезазначених норм матеріального права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Згідно з Положенням Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України та який входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (пункт 1 Положення).

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів <…> (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими органу державного фінансового контролю надано право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм права дає колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України та зазначити про їх наявність у вимозі, а також звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Отже, такі збитки не можуть бути примусово стягнуті з підконтрольної установи шляхом вимоги, вони відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю і правильність їх обчислення, як і наявність підстав для відшкодування, перевіряє суд, який розглядає відповідний позов, а не позов підконтрольної установи про визнання протиправною вимоги про відшкодування збитків, яка не породжує безпосередньо права чи обов'язки для цієї установи, оскільки обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

За таких обставин висновок касаційного суду у справі, що розглядається, про можливість скасування оскаржуваної вимоги Інспекції про відшкодування Товариством визначених у ній збитків у спорі за позовом підконтрольної установи про визнання такої вимоги протиправною, зроблений лише з огляду на те, що такі збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, є помилковим, тому ухвала Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2014 року відповідно до частини другої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий касаційний розгляд.

Керуючись підпунктом 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» та статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Державної фінансової інспекції в Чернігівській області задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.А. Коротких О.В. Кривенда
В.Л. Маринченко П.В. Панталієнко
О.Б. Прокопенко І.Л. Самсін
О.О. Терлецький