Справа № 813/1073/15
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 року м. Львів № 813/1073/15

18 год. 30 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Клименко О.М. за участю секретаря судового засідання Бігуна Н.Т. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Зошій Ю.Й.;

відповідача: представник Гурняк О.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Електроконтакт-Захід» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Електроконтакт-Захід» (далі - ТОВ «Електроконтакт-Захід») звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ДПІ у Шевченківському районі), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №/11 від 13.02.2015 року та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, в тому числі за правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржуване рішення прийнято на підставі акта перевірки №26/5/13-07-22-08-09/23272445 від 23.01.2015 року, у якому податковий орган зазначив про те, що правочин між ТОВ «Електроконтакт-Захід» та ТОВ «Денікс Груп» здійснено без мети настання реальних наслідків, а отже є нікчемним. Позивач з такими висновками не погоджується, оскільки такі ґрунтуються лише на акті перевірки вищезазначеного контрагента та на даних АІС «Співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів на рівні ДПА України».

Крім цього, представник позивача зазначив про те, що відповідач не надав належної правової оцінки документам, які підтверджують факт здійснення господарських операцій позивача з вказаним контрагентом. Долучені до матеріалів справи документи, на думку позивача, повністю спростовують висновки відповідача про порушення податкового законодавства щодо заниження податку на додану вартість, а тому прийняте на основі таких висновків податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню. Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Відповідач позов заперечив повністю з підстав, викладених в письмових запереченнях на позовну заяву, зміст яких зводиться до такого. Оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі висновків акта №26/5/13-07-22-08-09/23272445 від 23.01.2015 року, складеного за наслідками позапланової виїзної перевірки ТОВ «Електроконтакт-Захід» () з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Денікс Груп» () за період 2012 - 2014 років.

В основу акта перевірки позивача покладено висновки акта ДПІ у Печерському районі м. Києва №2623/26-55-22-07/37882958 від 01.09.2014 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Денікс Груп» () щодо підтвердження господарських відносин з платниками за період з 01.06.2014 р. по 31.08.2014 р.», у якому, серед іншого, зазначено про те, що місцезнаходження ТОВ «Денікс Груп» не встановлено, про відсутність у підприємства будь-яких виробничих потужностей та ресурсів для здійснення господарської діяльності та, як наслідок, відсутність реального проведення господарських операцій та здійснення діяльності, спрямованої на надання податкової вигоди третім особам.

Відповідача вказав, що в процесі даної перевірки встановлено, що правочини укладені між позивачем та ТОВ «Денікс Груп» не спричинили реального настання юридичних наслідків.

Крім цього, відповідач в акті перевірки зазначив, що позивачем під час перевірки не представлено товарно-транспортних накладних та інших відповідних супровідних документів по транспортуванню товару, тому неможливо встановити, де, за якою адресою, ким та якими транспортними засобами здійснювалося відвантаження та перевезення товару, а також не надано документів зберігання товару.

У підсумку відповідач зазначив, що ТОВ «Електроконтакт-Захід» завищено податковий кредит по розрахунках з ТОВ «Денікс Груп», в результаті чого занижено податок на додану вартість за червень 2014 року на суму 20617,18 грн.

Саме з цих мотивів податковий орган прийняв оскаржуване податкове повідомлення-рішення №/11 від 13.02.2015 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 20617,18 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 10308,59 грн., всього на суму 30925,77 грн., і на думку відповідача підстав для його скасування немає.

Представник відповідача підтримав письмові заперечення та просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ТОВ «Електроконтакт-Захід» зареєстроване як юридична особа 04.09.1995 року, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 23.09.2014 року.

З 13.01.2015 року по 17.01.2015 року ДПІ у Шевченківському районі проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Електроконтакт-Захід» () з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Денікс Груп» () за період 2012 - 2014 років, за наслідками якої складено акт №26/5/13-07-22-08-09/23272445 від 23.01.2015 року (далі - акт перевірки від 23.01.2015 року).

Як вбачається зі змісту даного акта, під час перевірки ТОВ «Електроконтакт-Захід» відповідач використав акт ДПІ у Печерському районі м. Києва №2623/26-55-22-07/37882958 від 01.09.2014 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Денікс Груп» () щодо підтвердження господарських відносин з платниками за період з 01.06.2014 р. по 31.08.2014 р.», у якому, серед іншого, зазначено про те, що місцезнаходження ТОВ «Денікс Груп» не встановлено, про відсутність у підприємства будь-яких виробничих потужностей та ресурсів для здійснення господарської діяльності та, як наслідок, відсутність реального проведення господарських операцій та здійснення діяльності, спрямованої на надання податкової вигоди третім особам.

Також, серед іншого, контролюючий орган в акті перевірки вказав про те, що позивачем під час перевірки не представлено товарно-транспортних накладних та інших відповідних супровідних документів по транспортуванню товару, тому неможливо встановити, де, за якою адресою, ким та якими транспортними засобами здійснювалося відвантаження та перевезення товару, а також не надано документів зберігання товару.

У висновках акта перевірки від 23.01.2015 року відповідач зазначив про порушення ТОВ «Електроконтакт-Захід» п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, внаслідок чого ТОВ «Електроконтакт-Захід» завищено податковий кредит по розрахунках з ТОВ «Денікс Груп», в результаті чого занижено податок на додану вартість за червень 2014 року на суму 20617,18 грн.

На основі таких висновків було прийнято податкове повідомлення-рішення №/11 від 13.02.2015 року, яким ТОВ «Електроконтакт-Захід» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 20617,18 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 10308,59 грн., всього на суму 30925,77 грн.

Дослідивши долучені до справи письмові докази, суд встановив наступні обставини щодо взаємовідносин позивача та його контрагента ТОВ «Денікс Груп».

ТОВ «Денікс Груп» (Постачальник) та ТОВ «Електроконтакт-Захід» (Покупець) уклали договір від 28.05.2014 року №2805-14, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується здійснювати поставки Покупцеві технічної продукції та обладнання, а Покупець оплатити її вартість згідно виставлених рахунків, специфікацій або накладних. Продукція постачається Покупцеві згідно з його заявками або специфікаціями на поставку. Доставка продукції (обладнання) здійснюється автотранспортом Постачальника або сервісних транспортних компаній на склад Покупця або на об'єкт експлуатації обладнання. Відвантаження продукції проводиться по відвантажувальних накладних.

На виконання умов даного договору Постачальник передав у власність Покупцю товар відповідно до видаткових накладних: №РН-120 від 19.06.2014 року, №РН-99 від 16.06.2014 року, №РН-1 від 02.06.2014 року.

ТОВ «Денікс Груп», у свою чергу, виписало позивачу податкові накладні №1 від 02.06.2014 року, №99 від 16.06.2014 року, №120 від 19.06.2014 року, що відображено у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних за червень 2014 року.

На підтвердження виконання договірних зобов'язань та оплати товару, позивач долучив банківські виписки по рахунку.

Суми ПДВ по взаємовідносинах з ТОВ «Денікс Груп» відображено у податковій звітності ТОВ «Електроконтакт-Захід», про що свідчить копія додатку № 5 до податкової декларації з ПДВ за червень 2014 року.

У бухгалтерському обліку дані операції відображено:

- в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 10 за 2014 р.;

- в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 201 за 01.06.2014 р.-31.03.2015 р.

Вирішуючи спір, суд керується наступними положеннями чинного законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Одночасно Конституцією встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Податковий кодекс України містить наступні нормативні положення щодо порядку формування податкового кредиту та сплати зобов'язань з податку на додану вартість.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.(п. 198.3. ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З аналізу вказаних норм вбачається, що для встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно дослідити усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

В якості свідка, в судовому засіданні була допитана завідувач сектору контролю за валютними операціями та операціями у сфері ЗЕД управління податкового аудиту ОСОБА_4, яка пояснила, що перевірка проводилась на виконання вимог постанови слідчого, при перевірці аналізувалися виключно первинні документи.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що акт перевірки ДПІ у Печерському районі м. Києва №2623/26-55-22-07/37882958 від 01.09.2014 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Денікс Груп» () щодо підтвердження господарських відносин з платниками за період з 01.06.2014 р. по 31.08.2014 р.» не може слугувати єдиною підставою для правової оцінки правовідносин з питань формування податкового кредиту, проте при дослідженні господарських операцій із контрагентом позивача ТОВ «Денікс Груп», суд враховує наступне.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов'язань, власному капіталі підприємства. Із положень ч. 1, 2, 3 ст. 9 вказаного Закону вбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця.

Норми аналогічного змісту містить Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - Положення №168/704).

Відповідно до п. 2.1, п. 2.2 ст. 2 Положення, первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Згідно з п.2.4 Положення, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.16 Положення №168/704 у разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.

Відтак, господарські операції повинні підтверджуватися належними первинними документами і лише ті документи, які відповідають зазначеним вище вимогам, можуть бути визнані допустимими засобами доказування відповідної господарської операції.

В той же час, долучені до матеріалів справи видаткові накладні по господарських операціях з контрагентом ТОВ «Денікс Груп» не містять усіх обов'язкових реквізитів первинних документів, які передбачені п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме не містить: місця складання; адреси одержувача; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.

Щодо відсутності товарно-транспортних та товарно-супровідних документів на поставку товарів за господарськими операціями позивача з контрагентами, суд зазначає наступне.

Так, згідно з п. 11 Глави Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженого наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р., основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Хоча серед документів, з якими чинне податкове законодавство пов'язує право платника на податковий кредит та на формування валових витрат, документи про перевезення вантажу не перелічені як обов'язкові, однак для достеменного з'ясування реального характеру господарської операції з поставки товару необхідно дослідити усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції (як-от при поставці товарів - документи на підтвердження їх транспортування, виконання вантажно-розвантажувальних робіт, прийняття за кількістю та якістю, зберігання тощо), наявність у організації-контрагента основних засобів та трудових ресурсів, необхідних для вчинення дій, що становлять зміст відповідних операцій з поставки, і на підставі цього зробити вмотивований висновок про те, чи відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, зміни у їх майновому стані як обов'язкова ознака господарської операції.

Отже, товарно-транспортна накладна належить до первинної бухгалтерської документації, наявність якої для всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковою.

Також чинним законодавством не передбачена заміна згаданих транспортних документів будь-якими іншими документами, тому здійснення поставки товарів на будь-яких умовах не звільняє учасників господарської операції від складання первинних документів, які передбачені законодавством про бухгалтерський облік.

Дана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в ухвалі від 27.03.2012 року та Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвала суду від 28.11.2012 року №К/9991/23061/12, від 30.01.2013 року №К/9991/43795/12.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечував, що під час проведення перевірки та при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення, ТОВ «Електроконтакт-Захід» не було надано товарно-транспортних накладних та інших відповідних супровідних документів по транспортуванню товару.

Суд зазначає, що транспортування та відвантаження ТМЦ, визначених у видаткових накладних, потребують значних трудових та виробничих затрат.

Проте, ані під час перевірки, ані під час судового розгляду справи підприємство не надало суду доказів транспортування, приймання та товаро-супровідних документів, наявність яких є обов'язковою для підтвердження реальності господарських операцій та передбачена умовами договору між ТОВ «Електроконтакт-Захід» та ТОВ «Денікс Груп» (п. 5.2 Договору №2805-14 від 28.05.2014 року).

Таким чином, суд не погоджується з твердженням позивача, що сама по собі наявність у нього податкових накладних підтверджує фактичне отримання товарів від вказаного вище контрагента, а тому це свідчить про правильність висновків податкового органу щодо заниження податку на додану вартість за червень 2014 року, в результаті здійснення видимості придбання товарів у ТОВ «Денікс Груп».

Товар, який придбавався позивачем у вказаного вище контрагента згідно договору від 28.05.2014 року, доставлявся на адресу покупця постачальником.

При цьому, суд зазначає, що контрагент позивача знаходяться в м. Києві (згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 28.05.2014 року) (а.с. 78-79), проте в документах, долучених до матеріалів справи, відсутні відомості де, за якою адресою, ким та якими транспортними засобами здійснювалося відвантаження та перевезення товару, а також не надано документів зберігання товару.

На підтвердження приймання, обліку товару, наявність яких є обов'язковою для підтвердження реальності вчинення господарських операцій, представником позивача в судовому засіданні надано: штатний розпис ТОВ «Електроконтакт-Захід» на 2015 рік; договір оренди будівлі №1/1615 від 30.10.2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Електроконтакт-Захід» про передачу у користування приміщень за адресою: АДРЕСА_1; акт передачі-приймання нежитлових приміщень від 01.11.2012 року.

Проте, позивачем не надано доказів того, що товар постачався і зберігався саме за адресою АДРЕСА_1.

Крім цього, представником позивача не надано первинних документів щодо ведення складського обліку та/або розвантаження-відвантаження ТМЦ, зокрема не представлено журналу обліку вантажів, що надійшли, який застосовується для обліку та контролю за надходженням та оприбуткуванням матеріальних цінностей, записи в якому виконуються в міру надходження матеріальних цінностей на склад підприємства на основі товарно-транспортних документів, прибуткових ордерів, актів приймання матеріалів; актів про приймання, що застосовується для оформлення приймання матеріальних цінностей.

Пунктом 3.1 договору №2805-14 від 28.05.2014 року, визначено, що якість продукції, яка поставляється, повинна відповідати вимогам нормативно-технічної документації на дану продукцію.

Проте представником позивача суду не надано, до матеріалів справи не долучено документів на підтвердження того, що продукція відповідає встановленим вимогам нормативно-технічної документації на дану продукцію чи іншого нормативного документу, зокрема не представлено: технічного паспорту, сертифікату якості та відповідності, свідоцтва про якість, відвантажувальних і розрахункових документів, що містять інформацію про відповідність даних про якість, комплектність продукції фактичній якості та її комплектності, тощо.

На підтвердження використання придбаних ТМЦ у господарській діяльності позивач також долучив: договори: №1708 від 20.02.2014 року зі специфікацією №1, №1729 від 16.04.2014 року зі специфікацією №1; видаткові накладні: №РН-0000028 від 25.06.2014 року, №РН-0000027 від 24.06.2014 року, №РН-0000024 від 18.06.2014 року, №РН-0000017 від 02.06.2014 року; довіреності: №300 від 18.06.2014 року, №239 від 28.05.2014 року; копію Ліцензії серії АВ №517783, виданої Держархбудінспекцією 24.06.2010 р.

Проте, суд зазначає, що вказані видаткові накладні не містять усіх обов'язкових реквізитів первинних документів, які передбачені п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме не містить: місця складання; адреси одержувача; особистого підпису посадової особи одержувача.

Крім цього, зазначені документи містять розбіжності щодо назви реалізованих ТМЦ.

Оцінюючи пояснення сторін, письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази не підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між ТОВ «Електроконтакт-Захід» та його контрагентом ТОВ «Денікс Груп», а долучені до матеріалів справи документи не містять обов'язкових реквізитів, визначених для первинних документів вимогами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, сама по собі наявність окремих документів не є підставою для висновків про фактичне здійснення господарських операцій, що, в свою чергу, вказує на відсутність підстав для формування податкового кредиту без підтвердження відповідними первинними документами.

Доводи ж позивача щодо порушення відповідачем приписів цивільного законодавства щодо нікчемності правочинів суд не бере до уваги, оскільки в акті перевірки від 23.01.2015 року питання щодо недійсності та нікчемності правочину позивача із ТОВ «Денікс Груп» контролюючим органом не відображено, а зазначено лише, що вказані правочини не спричинили реального настання юридичних наслідків.

За наведених обставин, суд погоджується із доводами контролюючого органу щодо завищення податкового кредиту позивачем по розрахунках з ТОВ «Денікс Груп», в результаті чого занижено податок на додану вартість за червень 2014 року в сумі 20617,18 грн.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем не переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Оцінюючи рішення відповідача на відповідність ч. 3 ст. 2 КАС України, суд вважає, що воно було прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України; з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити повністю.

Що стосується витрат на правову допомогу, що пов'язана з розглядом справи у суді, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1. ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 КАС України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Встановлено, що 01.08.2011 між ТОВ «Електроконтакт-Захід» та Юридичною фірмою Приватне підприємство «Лобістська компанія Зошія» укладений договір про надання юридичних послуг.

Відповідно до вказаного договору та Додатку № 5 до договору від 28.02.2015 року позивачем перераховано 2555,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1751 від 02.03.2015 року.

Фактичні витрати робочого часу адвоката або іншого фахівця у галузі права на здійснення захисту інтересів позивача у суді, а саме витрати робочого часу є підставою для розрахунку компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Вказаною постановою визначено, що граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави, не повинна перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день.

Проте, позивачем не надано розрахунку витрат та вартості послуг за договором про надання юридичних послуг позивачем та його представником, та доказів фактичних витрат робочого часу адвоката або іншого фахівця у галузі права на здійснення захисту інтересів позивача у суді.

Самі лише докази укладення договору про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Оскільки з наявних у матеріалах справи доказів, на які посилається позивач, неможливо встановити об'єми, кількість та види конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачем, то у задоволені позовних вимог в частині розподілу витрат, пов'язаних з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу, слід відмовити.

Вказана правова позиція узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 30.10.2014 року №Д/800/11/14, від 03.12.2014 року №К/800/23257/14, від 24.12.2014 року №К/800/19221/13.

Відповідно до ст. 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові, не передбачено.

За приписами ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Відповідно до платіжного доручення №1750 від 02.03.2015 року, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 182,70 грн., відтак решта несплаченої суми судового збору становить 1644,30 грн.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163,167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електроконтакт-Захід» (вул. Юрія Липи, 10/54, м. Львів, 79020, ) решту суми судового збору в розмірі 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн. 30 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 24.04.2015 року.

Суддя Клименко О.М.