Справа № 524/3024/14-а
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 р. Справа № 524/3024/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.02.2015р. по справі № 524/3024/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м Кременчука Полтавської області, в якому просив визнати незаконною бездіяльність відповідача в частині неповідомлення про наявне за колективним договором 2010-2013 років право на отримання матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати для вирішення соціально-побутових проблем та в частині невиплати самостійно відповідачем йому у 2013 році вищевказаної матеріальної допомоги; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити за 2013 рік матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.02.2015 року у справі № 524/3024/14-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік в розмірі посадового окладу. Зобов'язано виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій, зазначив, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Позивач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, позивач ОСОБА_1 з 07.04.2008 року по 03.06.2013 року працював у виконавчому комітеті Автозаводської районної Ради м. Кременчука Полтавської області. Вважаючи неправильним розмір виплаченої при звільнені матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 5.3 розділу 5 колективного договору на 2006-2009 роки, укладеного між відповідачем та трудовим колективом, при наявності коштів адміністрація зобов'язується надавати матеріальну допомогу працюючим у розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем, а відповідачем, в свою чергу, не надано належних доказів щодо відсутності коштів для виплати позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2010-2013 роки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно ч. 2 ст.33 Закону «Про державну службу» заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Згідно п. 2.3. Постанови КМУ від 09.03.2006 р. № 268 «Про упорядкування структури та умов праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівниками таких органів надано право в межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

З матеріалів справи вбачається, що трудові та соціально-економічні відносини між адміністрацією та трудовим колективом Автозаводської районної ради та Виконавчим комітетом м. Кременчука Полтавської області були врегульовані, в тому числі колективним договором на 2006-2009р. Відповідно до п. 5.3 Колективного договору Автозаводської районної ради та Виконкому м. Кременчука Полтавської області, передбачена виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати за наявності коштів на відповідні цілі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати не має обов'язкового характеру, оскільки відповідно до п. 5.3 Колективного договору Автозаводської районної ради та Виконкому с. Кременчука Полтавської області, виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати передбачена лише за наявності коштів на відповідні цілі.

Тобто, видача розпорядження про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом керівника відповідного органу, в даному випадку, голови Автозаводської районної ради, реалізація якого можлива лише у випадку наявності відповідних коштів.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про колективні договори і угоди", умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Пунктом 5.3 Колективного договору на 2010-2013 роки, прийнятого на загальних зборах профспілкового комітету Автозаводського райвиконкому 20.04.2010 року, зареєстрованого у Департаменті праці та соціального захисту населення виконкому Кременчуцької міської ради 06.05.2010 року, при наявності коштів адміністрація зобов'язується надавати матеріальну допомогу працюючим у розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивача про необізнаність щодо наявності у нього права на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань, оскільки виплата вказаної допомоги передбачена оприлюдненим у загальному порядку нормативно-правовим актом, а вищезазначений колективний договір обговорювався на загальних зборах колективу, і був доведений до відома працівників, у т.ч. і позивача.

Крім того, як вбачається зі змісту роз'яснень Міністерства праці та соціальної політики України від 16.10.2009 р. № 620/13/84-09, рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік до відповідача не звертався, так як звільнився 03.06.2013 року, а дана матеріальна допомога виплачувалась згідно розпоряджень № 59-0 від 26.06.2013 року, № 67-0 від 25.07.2013 року та № 76-0 від 27.08.2013 року

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 р. № 268 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається в межах затвердженого фонду оплати праці, тобто, з розрахунку щодо затвердженої штатним розписом кількості посад певного органу, в даному випадку виконкому Автозаводської районної ради, а не з розрахунку кількості працівників, які протягом року працюють на цих посадах.

До матеріалів справи відповідачем були надані копії документів, а саме: довідка № 01-29/1138 від 16.06.2014 р., «Заходи на покриття дефіциту фонду оплати праці протягом 2013 року...», довідка № 01-29/955 від 20.05.2014 р., розпорядження № 59-0 від 26.06.2013 р., розпорядження № 67-0 від 25.07.2013 р., розпорядження № 76-0 від 27.08.2013 р., згідно яких у 2013 році у бюджеті Автозаводського району м.Кременчука було затверджено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу і всі, без винятку, працівники відповідача, які на момент даної виплати працювали у відповідача отримали матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу.

Враховуючи, що на час видачі розпорядження голови Автозаводської районної ради позивач був звільнений з посади, беручи до уваги, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 не передбачено обов'язку керівника установи щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні працівника з посади, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на те, що відповідачем протиправно не виплачено вказаної допомоги, виплата якої носить обов'язковий характер.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач у спірних відносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Вищевказане не було враховано судом першої інстанції, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, тому відповідно п.4 ст. 202 КАС України колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука задовольнити.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.02.2015р. по справі № 524/3024/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову,якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м Кременчука Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калитка О.М.
Судді(підпис) (підпис) Кононенко З.О. Бондар В.О.