Справа № 806/2383/14
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м.Житомир справа № 806/2383/14

час прийняття: 11 год. 39 хв. категорія 8.3.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Длугаш О.В.

за участі: представника позивача Лисака Ю.М.,

представника відповідача Курдиляса Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Вторметекспорт", про скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.01.2014,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення № від 14.01.2014 Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області. У обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що податкове повідомлення - рішення від 14.01.2014 за № є неправомірним, а висновки перевірки про безпідставне віднесення до складу податкового кредиту вартості товарів, що призвело до завищення розміру податкового кредиту з податку на додану вартість підприємства на 2082783 грн, придбаних у вересні 2013 року в ТОВ "Вторметекспорт", зафіксовані у акті від 23.12.2013 № 4124/22-02/00375504, не відповідають фактичним обставинам та вимогам діючого законодавства України. При цьому ДП "ЖЛГЗ" вказувало, що в результаті взаємовідносин з ТОВ "Вторметекспорт" у вересні 2013 року ним на підставі податкових накладних, виписаних вказаним контрагентом, включено до податкового кредиту суму податку на додану вартість в загальному розмірі 2082783,00 грн. На час здійснення господарських правовідносин ТОВ "Вторметекспорт" було платником ПДВ та належним чином зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Факт придбання товару (олії соняшникової нерафінованої, українського походження, врожаю 2013 року) підтверджується належно оформленими первинними документами, зокрема, податковими та видатковими накладними, актами на передачу олії. Господарські операції з цим суб'єктом господарювання відповідали вимогам закону, передача товару відбувалась у місці поставки за умовами СРТ-Комплекс з перевантаження та переробки тропічних олій, м. Южний, також у подальшому на цих же умовах, у тому ж обсягу і в тому ж місці товар реалізований на експорт. Про перехід права власності на товар від ТОВ "Вторметекспорт" до ДП "ЖЛГЗ", відповідно до умов договору, свідчать видаткові накладені, а податкові накладні містять повну деталізацію товарів, що відповідає порядку їх заповнення, відтак посилання відповідача в акті перевірки на те, що господарські операції не підтверджуються необхідними документами та фіктивність контрагента є безпідставним.

Також позивач наголошував на тому, що невиконання контрагентом свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Однак, зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення витрат до валових витрат та формування податкового кредиту, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має усі документальні підтвердження розміру своїх витрат. На думку ДП "ЖЛГЗ", посилання відповідача в акті перевірки на відсутність документів, що засвідчують якість предмета поставки, як на підставу донарахування податкових зобов'язань з ПДВ є протиправним.

Представник позивача в засіданні суду позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, на підставі доводів викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченнях проти позову. Пояснив, що проведеною позаплановою виїзною перевіркою ДП "Житомирський лікеро-горілчаний завод" з питань фінансово - господарських взаємовідносин з ТОВ "Вторметекспорт" за вересень 2013 року встановлено заниження платником податку на додану вартість на загальну суму 2082783 грн. Вважає, що господарські операції позивача щодо придбання олії соняшникової нерафінованої у ТОВ "Вторметекспорт" не мали реального характеру, не підтверджуються відповідними документами бухгалтерського і податкового обліку, тому у позивача відсутнє право на формування податкового кредиту на вказану суму.

Представник третьої особи до суду не прибув, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав.

Державне підприємство "Житомирський лікеро-горілчаний завод" (надалі також - ДП "ЖЛГЗ") зареєстровано як юридична особа. Основними видами діяльності Підприємства є: виробництво дистильованих алкогольних напоїв; виробництво етилового спирту з зброджуваних матеріалів; оптова торгівля напоями; роздрібна торгівля алкогольними та іншими напоями. Позивач є платником податку на додану вартість з липня 1997 року.

У грудні 2013 року посадовими особами Житомирської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Житомирській області проведено позапланову виїзну документальну перевірку Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" з питань фінансово - господарських взаємовідносин з ТОВ "Вторметекспорт" за вересень 2013 року, про що складено акт від 23.12.2013 № 4124/22-02/00375504.

Вказаним актом зафіксовано, що перевіркою встановлено порушення ДП "ЖЛГЗ" п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого Підприємством занижено податок на додану вартість на загальну суму 2082783,00 грн за вересень 2013 року в частині фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ "Вторметекспорт".

14 січня 2014 року Житомирською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Житомирській області на підставі акту перевірки № 4124/22-02/00375504 від 23.12.2013 прийнято податкове повідомлення - рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" за платежем податок на додану вартість на 3124174,00 грн (за основним платежем - 2082783,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 1041391,00 грн).

Не погоджуючись із податковим повідомленням - рішенням ДП "Житомирський лікеро-горілчаний завод" оскаржило його у адміністративному порядку.

Рішенням Головного управління Міндоходів у Житомирській області про результати розгляду первинної скарги від 10.02.2014 № 2304/К-С/10-205 та рішенням Міністерства доходів і зборів України про результати розгляду скарги від 14.04.2014 № 6610/6/99-99-10-01-15 податкове повідомлення - рішення від 14.01.2014 № залишено без змін, а скарги ДП "ЖЛГЗ" - без задоволення.

Суд, перевіряючи податкове повідомлення - рішення на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, виходив із такого.

Зі змісту акту перевірки від 23.12.2013 № 4124/22-02/00375504 слідує, що висновок контролюючого органу про заниження ДП "Житомирський лікеро - горілчаний завод" податку на додану вартість за вересень 2013 року на загальну суму 2082783,00 грн обґрунтовано безпідставним віднесенням Підприємством до складу податкового кредиту ПДВ з вартості придбаних товарів (олія соняшникова) у ТОВ "Вторметекспорт" на загальну суму 12496696 грн, в т.ч. ПДВ - 2082783 грн.

Стверджуючи про відсутність факту реального здійснення господарської діяльності ДП "ЖЛГЗ" та ТОВ "Вторметекспорт" у вересні 2013 року Житомирська ОДПІ посилається на акт ДПІ у Шевченківському районі м. Києва від 18.11.2013 № 1936/22-01/30127924 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Вторметекспорт" щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами за період з 01.01.2012 по 30.09.2013, а також ненадання позивачем до перевірки ТТН або інших документів, які б підтверджували транспортування товару, а саме олії соняшникової, від постачальника до покупця, сертифікатів походження та посвідчення якості товару, що унеможливлює ідентифікувати предмет фактичної поставки та його відповідність предмету договору.

Податковий кредит, згідно зі пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України) - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу

У відповідності до п. 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно зі абз. 1 п. 198.2 цієї статті ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (абз. 1 п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Пунктом 201.1 ст. 201 ПК України визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: у паперовому вигляді; в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України);

ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Згідно зі абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

В силу приписів п. 201.6 ст. 201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Отже, виходячи із системного аналізу вказаних норм, необхідною умовою для включення податку на додану вартість до податкового кредиту, що безпосередньо впливає на зменшення суми податкових зобов'язань, є, зокрема, фактична наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), їх зв'язок з господарською діяльністю платника податків. При цьому наслідки у податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто дії, які викликають зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Положеннями пункту 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Бухгалтерський облік, згідно зі ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон), є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

У відповідності до частини 1 і 2 статті 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (абз. 11 ст. 1 Закону).

Таким чином, визначальним фактором для формування податкового кредиту з ПДВ є зв'язок придбаних товарів (робіт, послуг) із господарською діяльністю платника податків та наявність підтверджуючих первинних документів, що відображають реальність таких господарських операцій.

У свою чергу, при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

При цьому у листі від 02.06.2011 № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції (про що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11).

Матеріалами справи підтверджено, що 11 вересня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вторметекспорт" (Постачальник) і Державним підприємством "Житомирський лікеро-горілчаний завод" (Покупець) укладеного договір поставки № 11/9. За умовами вказаного договору Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець - прийняти й оплатити товар на умовах, що передбачені цим договором. Кількість, асортимент, ціна товару, терміни передачі й оплати товару, місце постачання товару визначаються додатками до даного договору, які є невід'ємними його частинами.

Згідно зі п. 2.1, 2.2 договору поставки № 11/9 від 11.09.2013, партією товару вважається його кількість, зазначена в одному додатку. Додатки є невід'ємною частиною даного договору. Перехід права власності на товар від Постачальника Покупцю відбувається в момент передачі накладної проти довіреності. Постачальник, відповідно до статті 667 Цивільного кодексу України, може зберігати товар Покупця до моменту його вивозу на власних складах на протязі 90 днів. Вартість зберігання врахована у вартість товару (п. 2.5 цього договору).

Пунктом 4.1 вказаного договору визначено, що якість товару повинна відповідати встановленим нормам і стандартам.

11, 12 і 16 вересня 2013 року Постачальником і Покупцем до договору поставки № 11/9 від 11.09.2013 підписано додатки № 1, № 2 і № 3 відповідно. У цих додатках сторони досягли згоди щодо виду товару, його кількості, вартості та умов поставки.

Так, додатками сторонами досягнуто домовленості про те, що Продавець продає, а Покупець купує олію соняшникову нерафіновану, невиморожену, українського походження, врожаю 2013 року (далі - товар). При цьому Продавець зобов'язаний здійснити поставку товару не пізніше 30.09.2013, 22.09.2013 і 23.09.2013 на умовах СРТ - Комплекс з перевантаження та переробки тропічних олій, м. Южний (надалі - пункт поставки).

За результатами господарських операцій у вересні 2013 року із поставки олії соняшникової нерафінованої, українського походження, врожаю 2013 року, позивачем та його контрагентом підписано акти прийому - передачі товару до додатків до договору поставки № 11/9 від 11.09.2013 (а.с. 62, 65, 68, 71, 74, 77, 80, 83), ТОВ "Вторметекспорт" видано на користь ДП "ЖЛГЗ" видаткові накладні (а.с. 63, 66, 69, 72, 75, 79, 81, 84) та податкові накладні (а.с. 64, 67, 70, 73, 76, 78, 82, 85), а саме: № 56 від 16.09.2013 на загальну суму 3741206,47 грн (у т.ч. ПДВ - 623534,41 грн); № 78 від 17.09.2013 на загальну суму 424651,22 грн (у т.ч. ПДВ - 70775,20 грн); № 101 від 23.09.2013 на загальну суму 1432149,92 грн (у т.ч. ПДВ - 238691,65 грн); № 102 від 23.09.2013 на загальну суму 681391,48 грн (у т.ч. ПДВ - 113565,25 грн); № 109 від 23.09.2013 на загальну суму 500431,26 грн (у т.ч. ПДВ - 83405,21 грн); № 110 від 23.09.2013 на загальну суму 546811,16 грн (у т.ч. ПДВ - 91135,19 грн); № 111 від 23.09.2013 на загальну суму 2191358,16 грн (у т.ч. ПДВ - 365226,36 грн); № 112 від 23.09.2013 на загальну суму 2978696,81 грн (у т.ч. ПДВ - 496449,47 грн).

Оплата за поставлений товар здійснена позивачем у повному обсязі.

В подальшому вказаний товар позивачем реалізовано на експорт до Південної Африки через компанію "Альфа Трейдінг Лімітед" (Малайзія). Дані обставини підтверджені копіями контрактів, укладеними позивачем із контрагентом - покупцем, за умовами яких місцем поставки товару є - Комплекс з перевантаження та переробки тропічних олій - м. Южний, митними деклараціями, а також договором - доручення № 1/246 на надання митно - брокерських послуг від 06.03.2013.

Судом встановлено, що на час здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом - Постачальником, останній був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і платник податку на додану вартість. Вказане контролюючим органом не заперечувалося.

Також у засіданні суду з'ясовано, що вказані податкові накладні сформовані відповідно до статті 201 Податкового кодексу України та наказу Міністерства фінансів України від 01 листопада 2011 року N 1379 "Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної", зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за N 1333/20071 (чинного на час вчинення господарських операцій), містять усі обов'язкові реквізити та видані особою, зареєстрованою як платник податку на додану вартість, на момент їх видачі.

Акт перевірки від 23.12.2013 № 4124/22-02/00375504 посилань на недоліки у оформленні податкових накладених не містить, відтак твердження про порушення позивачем п. 201.1 ст. 201 ПК України є необґрунтованим.

Разом з цим, суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність сертифікатів походження та посвідчення якості товару, що унеможливлює ідентифікувати предмет фактичної поставки та його відповідність предмету договору.

Так як паспорти якості та сертифікати відповідності не є в розумінні положень чинного законодавства документами, що підтверджують право власності на товар. Ані паспорт якості, ані сертифікат відповідності не посвідчують перехід права власності та не закріплюють його за певною особою, тому вони не можуть бути доказами, які однозначно спростовують право власності на товар і факт його поставки.

Стосовно ж ідентифікування поставленого товару, то акти прийому - передачі товару та видаткові накладені містять обсяг інформації, яка підтверджує придбання позивачем олії соняшникової нерафінованої, українського походження, врожаю 2013 року, відповідно до договору поставки № 11/9 від 11.09.2013 і додатків до нього. Видаткові накладні, надані на підтвердження господарських операцій із вказаним контрагентом, містять назви сторін, їх адреси, найменування товару, його кількість і ціну, а також підписи та печатки Постачальника і Покупця. Зазначені реквізити дають можливість в повній мірі ідентифікувати сторін зобов'язань та предмет поставки.

Щодо ненадання позивачем до перевірки ТТН або інших документів, які б підтверджували транспортування товару, а саме олії соняшникової, від Постачальника до Покупця, то суд зазначає таке.

Товарно-транспортна накладна, згідно зі р. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів у межах України, а не тим безумовним первинним документом, який підтверджує чи спростовує реальність господарських операцій.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є підставою для невіднесення до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, так як єдиним належним документом у даному випадку є податкові накладні, які відповідають вимогам закону.

При цьому необхідно вказати, що за домовленостями ДП "ЖЛГЗ" і ТОВ "Вторметекспорт", наведеними у додатках до договору поставки від 11.09.2013, поставка товару здійснюється на умовах СРТ - Комплекс з перевантаження та переробки тропічних олій, м. Южний, який є місцем поставки.

Термін CPT (англ. Carriage Paid To) (… named place of destination), або Фрахт/перевезення оплачені до (…назва місця призначення), відповідно до правил ІНКОТЕРМС, трактується так, що всі зобов'язання продавця є виконаними, коли товар надано у розпорядження покупця нерозвантаженим на прибулому транспортному засобі в названому місці поставки, яким в даному випадку сторони визначили - Комплекс з перевантаження та переробки тропічних олій, м. Южний.

Актами прийому - передачі товару, складеними представниками ДП "ЖЛГЗ" і ТОВ "Вторметекспорт", підтверджено, що олія соняшникова нерафінована, українського походження, врожаю 2013 року, передана Покупцю у пункті поставки - Комплекс з перевантаження та переробки тропічних олій, м. Южний. Про факт переходу права власності на товар від контрагента до позивача, згідно зі договором від 11.09.2013, свідчать видаткові накладні, оформлені належним чином.

Одночасно суд звертає увагу, що такі ж умови поставки товару були визначені і у контрактах ДП "ЖЛГЗ" з компанію "Альфа Трейдінг Лімітед" (Малайзія), на виконання яких олія соняшникова нерафінована, українського походження, врожаю 2013 року, поставлена позивачем контрагенту - Покупцю.

За таких обставин, посилання контролюючого органу на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних або інших документів, які б підтверджували транспортування товару, як на підставу неможливості ідентифікувати предмет поставки є юридично необґрунтованими.

Крім того, на переконання Житомирської ОДПІ, по ланцюгу постачання ТОВ "Вторметекспорт" було сформовано податковий кредит за рахунок "фіктивних" фірм, тобто контрагент позивача здійснював діяльність спрямовану на здійснення операцій пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам.

Такі висновки контролюючого органу зумовлені отриманим від ДПІ у Шевченківському районі м. Києва актом № 1936/22-01/30127924 від 18.11.2013 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Вторметекспорт" щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами за період з 01.01.2012 по 30.09.2013 у зв'язку з тим, що Товариство відсутнє за місцезнаходженням.

Суд не приймає до у ваги зазначені доводи відповідача, зважаючи на наступне.

У відповідності до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

В силу приписів частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

У рішенні ж Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Верховний Суд України в постанові від 31 січня 2011 року (№ 21-47а10) зазначив, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкових зобов'язань і податкового кредиту.

Однак, податковим органом не доведено існування таких обставин. Відповідачем не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про відсутність у контрагента позивача умов для здійснення господарської діяльності (відсутність майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням третіх осіб, на момент укладення і вчинення спірних операцій.

Також відповідачем не було надано суду належних документальних доказів відсутності у контрагента позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання вказаного оспорюваного правочину.

Натомість позбавлення податковим органом права платників податків ПДВ на податковий кредит/бюджетне відшкодування з причини виявлення зловживань з боку їхніх постачальників є порушенням статті 1 Протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд мав можливість пересвідчитись у тому, що придбання позивачем товарів у ТОВ "Вторметекспорт" є необхідною умовою здійснення його господарської діяльності та спрямовані на одержання доходу від реалізації цих товарів, тобто досягнення ділової мети за спірними господарськими операціями.

За таких обставин, суд вважає, що висновки податкового органу про безтоварність господарської операції є формальними і не об'єктивними.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів та не подано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних правочинів з отримання позивачем товарів, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б про наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування валових витрат та податкового кредиту.

В свою чергу, позивачем у повній мірі документально підтверджено реальність виконання правочину, а всі суми податку на додану вартість сплаченого і віднесеного позивачем до податкового кредиту, підтверджено податковими накладними, які відповідають вимогам Податкового кодексу України та відображають зміст господарських операцій, в результаті яких вони складені.

За наведених обставин, суд дійшов до переконання, що висновки Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про порушення позивачем вимог п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового Кодексу України, під час вчинення спірних господарських операцій у вересні 2013 року, є безпідставними.

Відтак, відповідач при прийнятті податкового повідомлення - рішення від 14.01.2014 № діяв не на підставі, не в межах повноважень та не в спосіб, визначений чинним законодавством, тому податкове повідомлення - рішення, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 2082783 грн за основним платежу та 1041391 грн за штрафними санкціями є протиправним, таким, що прийнято без урахування всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, тому його необхідно скасувати.

Підсумовуючи викладене, позовні вимоги Державного підприємства "Житомирський лікеро - горілчаний завод" необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області № від 14 січня 2014 року.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 27 квітня 2015 р.