Справа № 804/2290/15
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2015 рокусправа № 804/2290/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року по справі №804/2290/15 за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська про визнання протиправними дій,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії КЕВ м. Дніпропетровська щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку ОСОБА_1 займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку №444 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, визначені в рішенні №199 від 14.01.2015 року згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення КЕВ м. Дніпропетровська №199 від 14.01.2015 року щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку ОСОБА_1 займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку №444 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року;

- зобовязати квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, як орган приватизації вжити належних та достатніх заходів щодо приватизації квартири, яка використовується ОСОБА_1 та членами її родини на умовах найму на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку №444 від 26.04.1999 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке затверджене Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року, в відкритому військовому містечку за адресою: АДРЕСА_1

В обгрунтування позову, позивач посилалась на те, що зверталася з заявою до КЕВ м.Дніпропетровська, яке є уповноваженим органом з приватизації в с.м.т.Черкаське та с.м.т.Гвардійське, про передачу в приватну власність квартири, в якій вона проживає з 1994р. проте відповідачем було прийнято рішення щодо відмови в оформленні передачі в приватну власність зазначеної квартири. Посилаючись на необґрунтованість підстав для відмови у передачі в приватну власність квартири та посилаючись на наявність права отримати у власність квартиру шляхом приватизації, позивач просив його позов задовольнити.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року провадження у справі закрито з підстав, передбачених ч.1 ст.157 КАС України, оскільки дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржене рішення про відмову у передачі в приватну власність квартири прийнято суб'єктом владних повноважень, у зв'язку з чим вказаний спір, у відповідності до ст..17 КАС України, має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства. Крім цього, заявник апеляційної скарги вказує на те, що судом не враховано чисельну судову практику з аналогічних спорів, які вирішувалися у порядку адміністративного судочинства.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи питання щодо закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що порушенні позивачем питання, які пов'язані з приватизацією квартир, відносяться до житлових прав, спір про які має вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, вказана норма права передбачає два критерії для відмежування справ адміністративної юрисдикції від справ іншої юрисдикції і це є: суб'єктний та предметний склад.

Предметний склад обумовлений тим, що справа адміністративної юрисдикції повинна містити в собі публічно-правовий спір.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є те, що вона повинна містити у собі публічно-правовий спір.

В даному випадку, між сторонами виник спір, предметом оскарження якого є протиправні дії та рішення КЕВ м. Дніпропетровська щодо відмови в передачі в приватну власність квартири.

Відповідно до ст.9 ЖК України право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, належить до житлових прав громадян.

Отже, спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а випливає із захисту житлових прав, які позивач вважає порушеними.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив на те, що вказаний спір має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, оскільки приписами пункту 1 частині 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлює правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

При цьому, згідно із п.10 ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Отже, позивач не позбавлений можливості порушити питання про визнання неправомірним рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська, під час вирішення справи у порядку цивільного судочинства.

Про необхідність розгляду справ компетентним судом йдеться і в постанові Верховного Суду України від 02.12.2014р. (реєстраційний №42202901), який зазначив про те, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, враховуючи те, що компетентним судом для вирішення вказаних правовідносин є суд цивільної юрисдикції, розгляд справи судом першої інстанції на підставі норм КАС України суперечить ст.17 цього Кодексу, якою визначені межі компетенції адміністративних судів.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не враховано судову практику з аналогічних спорів, які вирішувалися у порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки долучені до справи судові рішення містять інший предмет спору, який полягає у зобов'язанні КЕВ м. Дніпропетровська по суті розглянути подані заяви про приватизацію квартир та прийняти відповідні рішення. Предметом спору у цій справі є правомірність та обґрунтованість рішення відповідача, яке вже прийнято за результатами розгляду заяви про приватизацію квартир та яке, як зазначено вище, стосується житловим прав позивача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу, яка відповідає вимогам ст..159 КАС України, у зв'язку з чим підстав для її скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.199, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року по справі №804/2290/15- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому ст..212 КАС України.

(Повний текст ухвали виготовлено 29.04.2015р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк