Справа № 645/2730/15-а
Суддя: Алтухова О. Ю.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 645/2730/15-а
Провадження № 2-а/645/75/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Алтухової О.Ю.,

секретар судового засідання Деревенець О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова про визнання рішення протиправним та зобовязання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

Позивач, в особі свого представника ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, звернувся до суду із позовом про визнання протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова щодо винесення рішення №195 від 27 лютого 2015 року щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1, та зобовязання відповідача поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позову зазначено, що до жовтня 1997 року ОСОБА_1 проживав у Фрунзенському районі м. Харкова за адресою: Салтівське шосе, 256, кв. 540 та отримував пенсію за віком, а після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії йому було припинено. 20.02.2011 року та 10.06.20913 року позивач звертався до ПФУ із заявами про поновлення виплати пенсії, на що йому було відмовлено через відсутність міжнародного договору між Україною та Ізраїлем. При оскарженні дій ПФУ та УПФУ в Фрунзенському районі до Печерського районного суду м. Києва, ОСОБА_1 було відмовлено з підстав звернення до неналежного органу. 18 лютого 2015 року представник позивача - ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, звернувся до УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова із заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії. Рішенням №195 від 27 лютого 2015 року Управління Пенсійного Фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова відмовило в поновленні виплати пенсії, з посиланням на те, що заява подана не особисто, а представником; , а Рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009, яким визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розповсюджуються на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року. Не погоджуючись із таким рішенням відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

У судове засідання представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомлено. Відповідно до письмових заперечень відповідача, за підписом начальника УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова, підставами для відмови позивачу в поновленні виплати пенсії за віком стало те, що ОСОБА_1 звернувся до управління не безпосереднього а через свого представника, що суперечить п. 1.5. Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії. Окрім того, відповідач вважає, що дія Рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07 жовтня 2009 року поширюється лише на правовідносини, що виникли з 07 жовтня 2009 року, а позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю у 1997 році. Окрім того, постановою Печерського районного суду м. Кива від 16 серпня 2013 року по справі № 757/16046/13-а за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного Фонду України, УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та зобовязання виплачувати пенсію особі, яка проживає за межами України.

Суд, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту (п. 1, 6, частини 1 ст. 92 Конституції України).

Рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання (ст.69 Закону України "Про Конституційний Суд України").

Судом встановлено, що представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, 18 лютого 2015 подав заяву до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова з проханням поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1

Рішенням №195 від 27 лютого 2015 року Управління Пенсійного Фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова відмовило в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1, з посиланням на те, що заява подана не особисто, а представником; під час перебування пенсіонера за кордоном, пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародними договорами. Рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009, яким визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на думку Управління Пенсійного фонду, розповсюджуються на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07 жовтня 2009 року визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення п. 2 ч.1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, після прийняття рішення Конституційним Судом України, Управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Доводи відповідача, що рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 розповсюджуються тільки на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07 жовтня 2009 року, є безпідставними.

Необґрунтованим на думку суду є також посилання відповідача на пункт 3 Порядку подання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005.

Представник позивача звернувся не за призначенням (перерахунком) пенсії, а за поновленням вже призначеної пенсії, виплата якої була зупинена.

Частина 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» надає право звертатись до органів пенсійного фонду з відповідними заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі виданої довіреності, посвідченої нотаріально.

У судовому засіданні досліджені документи, які підтверджують повноваження представника довіреність від 18 січня 2015 року, посвідчена нотаріусом ОСОБА_3 у м. Хайфа, держава Ізраїль.

Таким чином, з огляду на викладене, на думку суду, відмова Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м.Харкова в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправною.

Також, є безпідставним твердження відповідача про те, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з тих підстав, що постановою Печерського районного суду м. Кива від 16 серпня 2013 року по справі № 757/16046/13-а за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного Фонду України, УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та зобовязання виплачувати пенсію особі, яка проживає за межами України. Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова відмовлено з тих підстав, що позивач до даного органу на момент слухання справи не звертався.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом 31 березня 2015 року із вимогами до суб'єкта владних повноважень (УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова) щодо захисту його порушених прав на поновлення виплати пенсії за віком і просить про вчинення таких дій з 07 жовтня 2009 року, тобто з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України № 25рп/2009.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Позивач просить суд поновити строки звернення до суду за захистом своїх прав.

Виходячи з того, що відмова в поновленні строку на звернення до суду з адміністративним позовом може бути розцінена, як перешкода у доступу до правосуддя позивачеві з боку суду, а також з того, що право на пенсію особа має по досягненню нею певного віку, якого позивач вже досяг, в тому, що право на отримання пенсії можна вважати порушеним щомісячно, строк на звернення до суду підлягає поновленню.

Таким чином поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 повинно відбуватися з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства, оскільки після прийняття рішення №25рп/2009 Конституційним Судом України, Управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 160-165, 167, 254 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова про визнання рішення протиправним та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова №195 від 27 лютого 2015 року щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у строки та порядку, встановленими ст. 254 КАС України.

Суддя: