Справа № 824/3328/14-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 р. м. Чернівці Справа № 824/3328/14-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Маренича І.В.

секретаря судового засідання - Григоряк У.С.

за участю:

відповідача - Цуркана Я.В.;

представника відповідача - Ключинської У.М.;

представника прокуратури - Арсеній А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Депутата Заставнівської міської ради Михайлюка Ігоря Васильовича до Прокуратури Заставнівського району, Заставнівської міської ради, Заставнівського міського голови Цуркана Ярослава Васильовича, секретаря Заставнівської міської ради Вікірюк Софії Іванівни, третя особа на стороні відповідача керуюча справами виконкому Заставнівської міської ради ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ:

Депутат Заставнівської міської ради Михайлюк Ігор Васильович (далі-позивач) звернувся з адміністративним позовом до Прокуратури Заставнівського району (далі-відповідач 1), Заставнівської міської ради (далі-відповідач 2), Заставнівського міського голови Цуркана Ярослава Васильовича (далі-відповідач 3), секретаря Заставнівської міської ради Вікірюк Софії Іванівни (далі-відповідач 4), третя особа на стороні відповідача керуюча справами виконкому Заставнівської міської ради ОСОБА_6 про визнання протиправними дій, бездіяльності суб'єкта владних повноважень, зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити дії, визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 31.10.2014 року відповідачем 3 (Заставнівський міський голова Цуркан Ярослав Васильович) було скликано та проведено друге пленарне засідання чергової сесії Заставнівської міської ради про час та місце проведення якого позивача, в порушення п.2 ч.3 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не було повідомлено відповідачем 4 (секретар Заставнівської міської ради Вікірюк Софія Іванівна).

На зазначеному пленарному засіданні відповідачем 2 (Заставнівська міська рада) було прийнято рішення про залишення на посаді керуючої справами Заставнівської міської ради ОСОБА_6, яку постановою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30.01.2013 року визнано винною у вчиненні корупційного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

Зазначена постанова Заставнівського районного суду Чернівецької області набрала законної сили 12.02.2013 року. 14.02.2013 року відповідач 1(Прокуратура Заставнівського району) направив постанову до Заставнівської міської ради для розгляду згідно з вимогами ст.22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Позивач вважає, що керуюча справами виконкому ОСОБА_6 мала бути звільнена із займаної посади не пізніше 18.02.2013 року на підставі розпорядження міського голови Цуркана Я.В.

Також позивач вважає, що відповідач 1(Прокуратура Заставнівського району) не вжив жодних заходів для притягнення до відповідальності особи, в даному випадку відповідача 3 (Заставнівський міський голова Цуркан Ярослав Васильович), як це передбачено Законом України «Про прокуратуру».

Позивач в судове засідання не з'явився, однак подав клопотання в якому просив суд розглянути справу без його участі.

Відповідачі позову не визнали, подали заперечення в яких вказують, що позивач не надав жодних доказів про наявність в діях відповідачів протиправних дій та бездіяльності, які порушують права і свободи позивача або перешкоджають здійсненню останнім цих прав і свобод.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити та надали пояснення аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю, з наступних підстав.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.04.2014 року у справі №824/1531/14-а визнано протиправним та скасовано рішення 20 сесії VI скликання Заставнівської міської ради від 27.02.2014 року №585/20-2-2014 в частині залишення ОСОБА_6 на займаній посаді керуючого справами Заставнівської міської ради та зобов'язано Заставнівську міську раду вчинити дії щодо керуючого справами Заставнівської міської ради ОСОБА_6, передбачені ч.2 ст.22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» та ч.2 ст.20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014 року у справі №824/1531/14-а зазначену постанову залишено без змін.

Рішенням №660/22-1-2014 від 31.10.2014 року 22 сесії VI скликання Заставнівської міської ради від 31.10.2014 року визнано роботу керуючого справами Заставнівської міської ради ОСОБА_6 задовільною та залишено її на займаній посаді.

Також судом встановлено, що Рішенням Заставнівської міської ради 2 сесії VI скликання від 30 березня 2015 року №734/26-2015, надано дозвіл на звільнення керуючого справами Заставнівської міської ради ОСОБА_6 за власним бажанням.

Згідно Розпорядження виконавчого комітету Заставнівської міської ради від 30 березня 2015 року №8-К, звільнено з 31 березня 2015 року ОСОБА_6 з посади керуючого справами Заставнівської міської ради за власним бажанням.

До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення закону та робить висновки по суті спору.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-III (далі-Закон №2493-III), регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.1Закону №2493-III, служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно ст.3 Закону №2493-III, посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються територіальною громадою; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до ст.10 Закону №2493-III, прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється: на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради шляхом затвердження відповідною радою.

Згідно п.5 ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі-Закон №280/97-ВР), сільський, селищний, міський голова: вносить на розгляд ради пропозиції про кількісний і персональний склад виконавчого комітету відповідної ради.

Відповідно до ч.2 ст. 51 Закону №280/97-ВР, кількісний склад виконавчого комітету визначається відповідною радою. Персональний склад виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради затверджується радою за пропозицією сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - за пропозицією голови відповідної ради.

Згідно ч.3 ст.51 Закону №280/97-ВР, виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб.

Пунктом 3 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск.

Відповідно до ст.147-1 Кодексу законів про працю України, працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством.

Враховуючи вище зазначене, слід зробити висновок, що обрання на виборну посаду керуючого справами виконавчого комітету ради здійснюється за пропозицією міського голови шляхом затвердження відповідною міською радою, а звільнення з посади керуючого справами виконавчого комітету ради здійснюється за пропозицією міського голови міською радою з відповідним внесенням змін до складу виконавчого комітету міської ради, а відтак вирішення вказаних питань є виключно компетенцією міської ради.

Згідно з ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Отже, суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин. Виходячи з наведеного, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 8 ч.1 ст. 3 КАС України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, зокрема, що завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а позивачем в адміністративній справі може бути та особа, права, свободи або інтереси якої порушено суб'єктом владних повноважень й за захистом яких вона звернулася до адміністративного суду.

Тобто, в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, дія або бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які безпосередньо порушують права, свободи або інтереси позивача та породжує для нього права чи обов'язки. Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Також слід зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 25.11.1997 № 6-зп надане офіційне тлумачення цієї частини вказаної статті, згідно якого частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Таким чином, приймаючи рішення від 25.11.1997 № 6-зп Конституційний Суд України гарантував кожному право на судовий захист на оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у випадках якщо ними відносно конкретної особи прийняте відповідне рішення, вчинена дія чи бездіяльність.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

З огляду на приписи пункту 6 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що відносяться до сфери публічно-правових відносин та порушують прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Слід зазначити, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантується кожному статтею 55 Конституції України.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною 3 статті 3 вказаного Закону встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами.

Зазначені принципи полягають у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) та рішень суб'єкта владних повноважень.

Тобто, спірним правовідносинам, що можуть бути предметом розгляду в адміністративних справах, повинні бути притаманні такі ознаки як порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, що вчинені обов'язково у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права, що підлягає судовому захисту, є самостійною підставою для відмови в задоволені позову. З огляду на це, оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, яке є правовим актом індивідуальної дії, можливе особами, стосовно яких він винесений та прав, інтересів чи свобод яких він стосується.

Своє порушене право, як депутата Заставнівської міської ради, позивач не обґрунтував взагалі і не вказав також, як порушено його законні права та інтереси.

Як вбачається зі ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Разом з тим наявність порушеного права, на захист якого особа звертається з позовом, має доводити позивач. Отже, з наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності порушених прав позивача, у зв'язку з прийняттям чи не прийняттям відповідачами рішень.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів того, що оскаржуваними рішеннями та діями відповідачів, порушено його права, свободи чи інтереси, а також те, що оскаржувані рішення та дії безпосередньо стосувались позивача, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Отже, позивач не навів жодних доказів того, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідачів порушені його права.

Враховуючи встановлені обставин справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими.

Аналізуючи встановлені обставини справи та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що відповідачі діяли у відповідності до вимог ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення. Разом з тим, позивач не довів суду того, що рішення, дії чи бездіяльність відповідачів є протиправними та незаконними, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. В зв'язку з відсутністю таких витрат, суд не вирішує питання про стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст.2,3,6-12,17,18,71,94,157,160-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1.В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Суддя І.В. Маренич

У судовому засіданні 14 квітня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову виготовлено в повному обсязі 20 квітня 2015 року (19 квітня 2015 року - вихідних день неділя).