Справа № 822/381/15
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/381/15

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіПетричковича А.І.
при секретаріЯворській І.Ю.
за участі:позивача ОСОБА_1 і його представника - адвоката Кручініної Н.С., представника відповідача Поліщука С.В., представника третьої особи (МО України) Сосни О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Міністерство оборони України , Військова частина польова пошта НОМЕР_1 , про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

4 лютого 2015 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому він посилаючись на порушення відповідачем наказу Міністра оборони України №383 від 12.06.2014 року і його прав, просить зобов`язати командування Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити грошову винагороду, передбачену наказом Міністра оборони України № 383 від 12.06.2014 року "Про виплату винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України", за здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні по узбережжю Азовського моря з 14.07.2014 року по 30.08.2014 року.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, покликаючись на ті ж докази, що у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав, про що надав письмове заперечення №325 від 17.02.2015 року, яке підтвердив у суді ( стор. 26 - 29 справи). Додатково надав суду для огляду витяги з наказів, які мають гриф "Для службового користування", командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 №01 від 30.06.2014 року і №2 від 14.07.2014 року.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Міністерства оборони України позов не визнав, про що надав письмове пояснення від 17.02.2015 року, яке підтвердив у суді ( стор. 30 - 31 справи).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Військова частина польова пошта НОМЕР_1 на судові засідання представника не направляла, хоч належно повідомлялась про час та місце розгляду справи.

Заслухавши учасників судового розгляду і дослідивши докази, суд прийшов до таких висновків, враховуючи наступне.

Відповідач листом за №1707 від 03.12.2014 року на рапорт позивача від 04.11.2014 року, про нарахування та виплату йому винагороди передбаченої наказом Міністра оборони України № 383 від 12.06.2014 року "Про виплату винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України" ствердив, що представлені капітаном ОСОБА_1 "... копії документів (наказів) не підтверджують того факту, що Ви будучи прикомандированим до Військової частина НОМЕР_1 , приймали безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на кордоні, відбиття збройного нападу на об"єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об"єктів у разі захоплення або спроби насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою. В зв"язку вищевикладеним, виплата Вам даної винагороди не передбачена." ( стор. 12 - 13 справи).

Пунктом 15 ч.1 ст.3 КАС України визначено, що публічна служба це - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до посвідчення офіцера серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , перебуває на військовій службі в Збройних Силах України ( стор. 16 справи).

Згідно статті 1-2 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 року "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 1 і 4 ст.9 Закону №2011-XII, Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Пунктом 2 Постанова КМ України №158 від 04.06.2014 року "Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету" в редакції, яка діяла з 06.06.2014 року було установлено, що за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 1 травня 2014 р. виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.

Згідно з наказом Міністерства оборони України №49 від 02.02.2015 року, втратив чинність наказ Міноборони України №383 від 12.06.2014 року "Про виплату винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України", яким було наказано: 1) Виплачувати військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою починаючи з 01 травня 2014 року винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць. Місячне грошове забезпечення для розрахунку цієї винагороди обчислювати, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (у тому числі з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (останньою займаною штатною посадою) на час участі у зазначених операціях і заходах. 2) Винагороду виплачувати за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників)).

Сторони не оспорюють і це підтверджено доказами перевіреними судом, що позивач, як прикомандирований до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , перебував в розпорядженні начальника Азово-Чорноморського управління Державної прикордонної служби України, де ніс військову службу, що не потребує доказуванню у цій справі, відповідно до вимог ч.3 ст.72 КАС України.

Згідно оглянутих у суді, наказу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 №01 від 30.06.2014 року (ДСК) наказано перейти в оперативне підпорядкування начальнику Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України із завданням посилення охорони та оборони ділянки морського узбережжя, а відповідно до наказу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (ДСК) визначені завдання: бойове патрулювання місцевості, відстеження обстановки на загрозливих напрямках, прикриття районів, які не прикриті з метою недопущення проникнення на територію України озброєних груп бойовиків, військової техніки, зброї та боєприпасів; ведення розвідувально - пошукових дій; виставлення блокпостів по контролю за дотриманням правил прикордонного режиму; припинення спроб проникнення через державний кордон озброєних груп боєвиків, військової техніки, зброї та боєприпасів на визначених ділянках; надання допомоги прикордонним нарядам в охороні та обороні військових та об"єктів і наказано Державний кордон України на ділянці відповідальності охороняти посилено.

Суд дає критичну оцінку посиланням відповідача у письмовому запереченні №325 від 17.02.2015 року і поясненнях даних у суді представником на Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі - Порядок), який затверджений наказом Міністерства оборони України №49 від 02.02.2015 року, адже у цій справі період спірних правовідносин з 14.07.2014 року по 30.08.2014 року, коли діяв наказ Міноборони України №383 від 12.06.2014 року.

Також, суд вважає безпідставними висновки відповідача, як у відмові за №1707 від 03.12.2014 року, так і у згаданому письмовому запереченні, про не підтвердження фактів: 1) безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції; 2) здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на кордоні; 3) відбиття збройного нападу на об"єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об"єктів у разі захоплення або спроби насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою та не надання ОСОБА_1 "... наказів із штабу АТО..." та розпорядчих документів визначених відповідно до п.6 розділу ІІ Порядку, адже це є обов"язком відповідача, а не позивача. Тобто, суб"єкт владних повноважень повинен встановити фактичні обставини при прийнятті рішення по рапорту військовослужбовця, а не доручати це робити позивачу, що є протиправно і відповідно є підставою для визнання неправомірною відмови Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку за №1707 від 03.12.2014 року. Більше цього, підставою для виплати позивач вказує тільки : "... здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні по узбережжю Азовського моря", а не АТО та інше на що посилається відповідач у згаданих запереченнях та відмові.

На думку суду, наказ Міноборони України №383 від 12.06.2014 року у редакції на момент спірних правовідносин визначав 5-ть випадків з 01.05.2014 року проведення виплат військовослужбовцям, а саме: 1) за безпосередню участь в антитерористичних операціях; 2) здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні; 3) відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями; 4) звільнення цих об`єктів у разі захоплення; 5) спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

З урахуванням встановленого, суд відповідно до ч.2 ст.162 КАС України з метою захисту прав людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб"єкта владних повноважень, вважає за потрібне прийняти іншу постанову. При цьому, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача, яка має зобов"язальний характер, адже відповідач і Міністерство оборони України, не зважаючи на протокольні ухвали суду не дали зрозумілої відповіді на питання, чи позивач перебуваючи у відрядженні, як прикомандирований до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , будучи в розпорядженні начальника Азово-Чорноморського управління Державної прикордонної служби України у період з 14.07.2014 року по 30.08.2014 року, здійснював заходи щодо забезпеченню правопорядку на Державному кордоні і в тому числі приймав участь у виконанні "правозастосовних функцій, що належать до заходів із забезпечення правопорядку на Державному кордоні", що видно із відповіді наданій представником МО України №116/12/7123 від 17.04.2015 року на звернення Центрального територіального юридичного відділу МО України за №75 від 27.03.2015 року та інших листів наданих відповідачем і третьою особою ( стор. 96 - 100 справи) та їх пояснень у суді. Крім цього, потрібно враховувати, що суд не повинен підміняти суб"єкт владних повноважень у реалізації його функцій і повноважень, яким є Хмельницький зональний відділ Військової служби правопорядку МО України. Отже, за встановленого судом факту протиправної відмови Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку за №1707 від 03.12.2014 року з підстави не встановлення фактичних обставин при прийнятті рішення по рапорту позивача від 04.11.2014 року, відповідачу з урахуванням встановлених у суді обставин потрібно повторно по суті вирішити згаданий рапорт, не перекладаючи на ОСОБА_1 свій обов"язок зібрати всі документи, які стосуються предмету рапорту, з"ясувавши поняття "правозастосовні функції" щодо ОСОБА_1 , участь у них позивача, перебування позивача у підпорядкуванні АТЦ і всього іншого на що представники відповідача і МО України покликались у суді.

Частиною 1 ст.71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що суб"єкт владних повноважень, який заперечує проти позову і має обов"язок щодо доказування правомірності свого рішення не довів, що діяв у межах Закону, що підтверджено доказами, які перевірено судом. При цьому, суд з метою захисту порушеного права позивача, відповідно до ч.2 ст.162 КАС України, приймає іншу постанову, тому позов задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і ст.ст. 4 - 15, 70 - 71, 86, 99, 122, 158 - 163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку за №1707 від 03.12.2014 року.

Зобов"язати відповідача повторно вирішити по суті рапорт ОСОБА_1 від 04.11.2014 року з урахуванням фактів встановлених судом щодо безпосередньої участі позивача у здійснені заходів із забезпечення правопорядку на Азово-Чорноморському узбережжі Державного кордону в складі військової частини НОМЕР_1 у період з 14.07.2014 року по 30.08.2014 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Копії постанови надати сторонам, повний текст, якої виготовлено 27.04.2015 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Постанова не набрала законної сили.

Суддя/підпис/А.І. Петричкович
"Згідно з оригіналом" Суддя А.І. Петричкович