Справа № 2а/0470/1690/12
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2012-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2012 р. Справа № 2а/0470/1690/12

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коренева А.О.,

при секретарі Литвин Ю.Ю.,

за участю

представника позивача не зявився,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Міський трамвай»про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Міський трамвай» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 261 859,09 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідач допустив порушення положень Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», працевлаштування інвалідів, для яких призначено 12 робочих місць, не забезпечив, суму адміністративно-господарських санкцій самостійно не сплатив, а відтак, спірна сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. В судове засідання позивач не зявився, до суду направив клопотання про розгляд справи без участі представника.

Відповідач, Комунальне підприємство «Міський трамвай», проти задоволення позову заперечував з мотивів, наведених у письмових запереченнях. Так, незгода відповідача з позовними вимогами аргументована тим, що підприємство на протязі 2009 р. звітувало до центру зайнятості за формою №3ПН про наявні вакансії, на яких може використовуватись праця осіб, яким у встановленому порядку призначено групу інвалідності, тобто обовязок відповідача щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів ним виконаний, відтак притягненню до відповідальності у вигляді сплати адміністративно-господарських санкцій не підлягає. В судовому засідання представник відповідача просив відмовити у задоволені позову, зазначивши, що робочі міста для інвалідів були створені, про що підприємство щомісячно у 2009 році звітувало до Державної служби зайнятості.

З огляду на приписи ст.122 та ст.128 КАС України, суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд справи за відсутності позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, оскільки у справі наявні докази, які повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин.

Суд, вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, при винесені рішення виходить з наступних підстав та мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відносно відповідача проведена невиїзна перевірка стану виконання ст.19 та ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України», а саме стану виконання ним нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2009р., результати якої оформлені актом від 08.12.11 №442. Проведеною перевіркою встановлено невиконання відповідачем нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів. Так, з кількості робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, яка, відповідно до 4% нормативу, дорівнює 32, 12 робочих місць залишились у 2009р. не зайнятими інвалідами. Враховуючи положення чинного законодавства та розмір середньорічної заробітної плати штатного працівника, за результатами перевірки відповідачу запропоновано перерахувати адміністративно-господарські санкції до Держбюджету України в розмірі 219 955,44 грн. (половина середньорічної заробітної плати працівника відповідача). У звязку з несплатою відповідачем зазначеної суми санкцій, останньому нарахована пеня в розмірі 41 903,65 грн.

Вирішуючи спір щодо стягнення з відповідача згаданих сум санкцій та пені, суд виходить з того, що згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 (далі Закон №875) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ч.1 ст.20 Закону №875 передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст.19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Наведені положення дають підстави для висновку, що невиконання особою роботодавцем встановлених ч.3 ст.18 Закону №875 обовязків, є правопорушенням, за яке законодавством визначена відповідальність у вигляді накладення штрафів.

З огляду на характер спірних правовідносин, суд вважає, що при вирішенні справи слід застосувати приписи ст.218 Господарського кодексу України, згідно з ч.1 якої підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. За правилом ч.2 ст.218 цього кодексу учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналізуючи норми права, які врегульовують спірні правовідносини, суд робить висновок, що проголошене ч.1 ст.17 Закону №875 забезпечення права інвалідів працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом, реалізовано законодавцем у спосіб покладення обовязків з працевлаштування інвалідів як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

При цьому, до обовязків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19 Закону №875 фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості, а ч.3 ст.18 названого закону - виділення та створення робочих місць, надання державній службі зайнятості відповідної інформації, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Як випливає з приписів ч.3 ст.18 Закону №875 до обовязків державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобовязані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію. Вказане кореспондує приписам ч.1 ст.19 Закону України «Про зайнятість населення», відповідно до яких до обовязків державної служби зайнятості віднесено ведення обліку вільних робочих місць і громадян, які звертаються з питань працевлаштування, ч.2 ст.19 цього ж закону, де передбачено право державної служби зайнятості направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) громадян, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки, а також п.4 і п.8 Положення «Про державну службу зайнятості», затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.1991р. №47, в частині завдань і прав державної служби зайнятості відповідно.

Відтак, суд вважає, що передбачена ч.1 ст.20 Закону №875 відповідальність має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.18 означеного закону, а саме: невиділення та нестворення робочих місць, ненадання державній службі зайнятості інформації, незвітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Розглядаючи справу, суд бере до уваги положення п.4 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення», згідно з яким підприємства, установи і організації незалежно від форми власності щомісяця подають місцевим центрам зайнятості за їх місцезнаходженням адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності за правилами ст.86 КАС України, суд відзначає, що відповідач протягом 2009 р. щомісяця подавав до органу державної служби зайнятості населення відповідні звіти про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, підтвердженням чому є долучені до справи відповідь Криворізького міського центру зайнятості на запит суду (а.с.17-18) та копії Звітів про наявність вакансій форми 3-ПН, здані до Дзержинського центру зайнятості. Наявність таких доказів проведення відповідачем організаційних заходів по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів однозначно вказує на відсутність в його діях факту порушення ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки відповідачем належним чином виконаний покладений на нього Законом № 875 обовязок щодо надання відповідним державним органам необхідної для працевлаштування інвалідів інформації.

Таким чином, з приєднаних до справи документів слідує, що відповідач систематично повідомляв Дзержинський районний центр зайнятості про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів, і тим самим забезпечив можливість працевлаштування інвалідів, а отже в силу ст.218 Господарського кодексу України не підлягає притягненню до відповідальності, передбаченої ч.1 ст.20 Закону №875.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки судом при виконанні вимог ст.11 КАС України встановлено, що заявлена позивачем вимога про стягнення заборгованості по оплаті адміністративно-господарських санкцій та пені порушує права та інтереси КП «Міський трамвай» безпідставним покладанням обов'язку оплатити суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невчинене порушення, то згадана вимога не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 158-164 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, визначеними ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текс постанови виготовлений 12.03.12

Суддя

ОСОБА_2