Справа № 752/17732/14-а
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Козлової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2014 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва, в якому просив визнати дії щодо відмови в нарахуванні пенсії з 02.03.2008 по 02.03.2011 протиправними, скасувати розпорядження від 09.04.2014, зобов'язати перерахувати позивачу пенсію в розмірі 16 290 грн щомісячно з 02.03.2008 по 02.03.2011 та виплатити за 12 місяців одночасно, а решту виплачувати рівними частинами, що не перевищують місячний розмір пенсії.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2014 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відповідачем в порушення норм законодавства не виконані постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 30.07.2014 та Київського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2014, якими зобов'язано відповідача прийняти рішення по заяві, а не розпорядження, яке не передбачене законом. Судом першої інстанції неправомірно не зобов'язано відповідача надати дані про накопичувальний пенсійний індивідуальний рахунок позивача та його розміри, а якщо такий рахунок відсутній то на якій підставі, оскільки існування такого рахунку передбачено ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». На думку апелянта, відповідач, з моменту досягнення позивачем пенсійного віку мав нарахувати з накопичувального фонду пенсію, і в разі звернення позивача із заявою, зобов'язаний був виплатити нараховану пенсію згідно ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2014 Управлінням Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва розглянуто заяву позивача ОСОБА_2. та прийнято розпорядження від 09.04.2014, за яким відмовлено у призначенні пенсії з більш раннього періоду відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено, що 02.03.2011 ОСОБА_2 звернувся до Пенсійного фонду України з заявою про оформлення йому пенсії як державному службовцю.

З 02.03.2011 Управлінням Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва ОСОБА_2. призначена пенсія як державному службовцю.

Позивач, вважаючи, що УПФУ повинно було нараховувати йому пенсію з 02.03.2008, звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2013 в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2014 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 19.11.2013 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про перерахунок пенсії протиправною. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва розглянути заяву ОСОБА_2 про нарахування йому пенсії, починаючи з 02.03.2008 по 02.03.2011 у відповідності до норм діючого законодавства з прийняттям відповідного рішення.

На виконання цього судового рішення Управлінням розглянуто заяву позивача та прийнято розпорядження від 09.04.2014, за яким відмовлено у призначенні пенсії з більш раннього періоду відповідно до норм чинного законодавства.

Закон України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу.

Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Статтею 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 визначено пенсійне забезпечення і грошова допомога державним службовцям.

Виходячи з правового аналізу п. 1, 5, 7 Порядку подання оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України № 22-1 від 25.11.2005, Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_2 вперше звернувся до органу Пенсійного фонду 02.03.2011, проводити перерахунок призначеної пенсії з 02.03.2008 немає законних підстав, так як днем звернення за перерахунком пенсії вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Апелянт, у судовому засіданні - 23.04.2015, не одноразово наголошував на застосування до спірних правових відносин ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми нестриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Однак, з наведеної правової норми вбачається, що визначальною підставою для виплати пенсії є її нарахування. Тобто, право на виплату пенсію за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії може виникати в разі, коли особі була нарахована сума пенсії, але не була виплачена.

В судовому засіданні - 23.04.2015, апелянт також посилався на ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003, згідно з якою, зокрема, накопичувальний пенсійний фонд (далі - Накопичувальний фонд) - цільовий позабюджетний фонд, який створюється відповідно до цього Закону, акумулює страхові внески застрахованих осіб, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках та інвестуються з метою отримання інвестиційного доходу на користь застрахованих осіб, пенсійні активи якого використовуються для оплати договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, а у випадках, передбачених цим Законом, членам їхніх сімей чи спадкоємцям та на інші цілі, передбачені цим Законом.

Згідно пояснень апелянта в разі досягнення пенсійного віку, застрахованій особі виплачується пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

На думку апелянта, відповідач, з моменту досягнення позивачем пенсійного віку мав нарахувати з накопичувального фонду останньому відповідну пенсію, і в разі його звернення з заявою, зобов'язаний був виплатити нараховану пенсію.

Однак, згідно Розділу 15 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 розділи X і XI, а також положення цього Закону, що стосуються Накопичувального фонду, набирають чинності з дня набрання чинності законом про запровадження перерахування страхових внесків до Накопичувального фонду.

Частина четверта статті 20 та частина п'ята статті 78 цього Закону, які стосуються спрямування страхових внесків застрахованими особами до недержавних пенсійних фондів, набирають чинності через два роки після запровадження перерахування страхових внесків до Накопичувального фонду.

Зазначені в частині першій статті 12 цього Закону особи, які на день перерахування страхових внесків до Накопичувального фонду не досягли 35-річного віку, можуть за власним бажанням сплачувати такі внески за договором про добровільну участь у накопичувальній системі пенсійного страхування.

Перерахування страхових внесків до Накопичувального фонду здійснюється в разі одночасного підвищення заробітної плати застрахованій особі та лише після виконання таких умов, зокрема забезпечення виплати пенсій у солідарній системі в розмірі, передбаченому частиною третьою статті 46 Конституції України, з урахуванням коштів Державного бюджету України, спрямованих на забезпечення потреб, визначених частиною третьою статті 113 цього Закону; збалансованості бюджету Пенсійного фонду відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку; створення інституційних компонентів функціонування накопичувальної системи пенсійного страхування, у тому числі повного впровадження системи персоніфікованого обліку та створення системи автоматизованого звітування щодо стану накопичувальних пенсійних рахунків застрахованих осіб з урахуванням стану пенсійних активів; створення програмно-технічного комплексу для системи збирання страхових внесків до Накопичувального фонду, сумісного з системою електронних переказів банків; прийняття законодавчих актів, необхідних для функціонування накопичувальної системи пенсійного страхування та інші.

Тобто, на даний час не запроваджено перерахування страхових внесків до Накопичувального фонду та не прийнято відповідних законодавчих актів з даного приводу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням вище викладеного та приписів ст. 159 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено: 28.04.2015.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

Головуючий суддя Кучма А.Ю.

Судді: Аліменко В.О.

Безименна Н.В.