Справа № 2а-8773/10/1570
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-8773/10/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вовченко O.A.

судді Завальнюк І. В.

судді Андрухів В. В.

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю: перекладача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3 (за ордером),

представника відповідача - Білоконь Н.О. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області, про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України, третя особа -Управління міграційної служби в Одеській області, про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 21.08.2010 року № 19-10, яким позивачу відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, нечинним з моменту його прийняття; зобов'язання надати позивачу статус біженця в Україні.

В судовому засіданні 21.04.2015 року в порядку ст. 52 КАС України замінено Державний комітет України у справах національностей та релігій на Державну Міграційну Службу України. Крім того, на підставі ст. 52 КАС України в порядку правонаступництва замінено Управління міграційної служби в Одеській області на Головне управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області.

В обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_2 зазначив, що позивач є громадянином Сирії та з 1990 року є членом Робочої партії Курдистану, яка належить до числа опозиційних партій. Позивача неодноразово затримували на території Сирії в зв'язку з його політичною належністю, тому він змушений був виїхати зі своєї країни в пошуках притулку. Факти переслідування представників зазначеної партії підтверджуються висновками міжнародних організацій та засобами масової інформації. При цьому, як зазначено, в адміністративному позові, повідомлення про відмову у наданні статусу біженця не містить обґрунтованих причин, окрім загальних фраз.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, що рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій № 19-10 від 21 липня 2010 року "Про відмову в наданні статусу біженця" підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області та відмовлено у наданні статусу біженця позивачу, відповідно до абзацу п'ятого статті 10 Закону України "Про біженців", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився; про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Як з'ясовано судом, позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сирії, останнє місце проживання в країні походження - Сирія, м. Камішлі, вул. Джаміля Бухейрад (т.1 а.с. 36).

Згідно матеріалів справи, позивач останній раз прибув на територію України 06.08.2008 року легально, на підставі туристичної візи "Чорноморські екскурсії", за наявності національного паспорту № НОМЕР_1. (а.с.41-46)

4 грудня 2008 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця (т. 1 а.с.23).

В анкеті позивача, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця, від 04.12.2008 року (т1. а.с.27-30) зазначено зокрема, що ОСОБА_2: народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, Сирія, Хасака, Аль-Дербасія; громадянин Сирії, курд, мусульманин; рідна мова курдська, володіє також арабською, російською не в повному обсязі; одружений; члени сім'ї, які не супроводжують заявника: ОСОБА_5 -батько, 1943 року народження, постійно проживає за адресою: Сирія, м. Камішлі; ОСОБА_6 - мати, 1933 року народження, постійно проживає за адресою: Сирія, м. Камішлі; ОСОБА_7 - брат, 1972 року народження, постійно проживає за адресою: Сирія, м. Камішлі, працює фармацевтом; ОСОБА_8 -брат, 1973 року народження, постійно проживає за адресою: України, м. Одеса, має посвідку на постійне проживання; ОСОБА_9 - сестра, 1974 року народження, постійно проживає за адресою: Сирія, Хасака; навчався у школі "Ель-Емель"(Сирія, Хасака, м. Дербасія) у 1983-1989 р.р. та у школі "Салах Еддін"(Сирія, Хасака, м. Дербасія) у 1989-1995 р.р.; працював вдома на землі; в Україну прибув 06.08.2008 року літаком - прямий рейс з аеропорту Алеппо до аеропорту Одеса за туристичною візою "Чорноморські екскурсії"та національним паспортом; в Україні проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Причинами виїзду з країни постійного походження позивач в своїй анкеті та в заяві про надання статусу біженця (т.1 а.с.23, а.с.21), позивач вказав: "Я в 2005 році одружився на громадянці України ОСОБА_4. В той час я приїхав до України з метою навчання. Курдам, на жаль, важко отримати освіту в Сирії, нас там не вважають за людей. Мій брат отримав освіту в Росії. Тут в Україні в мене мешкає інший мій брат і я приїхав сюди. Сталося так, що я одружився і почав працювати на промринку. Її батьки заперечують проти реєстрації за їх місцем проживання. Я весь час виїжджаю з країни та повертаюся назад. Оформити посвідку на постійне проживання ВГІРФО мені відмовляє на підставі того, що я приїжджаю по туристичній візі. Повертатися до своєї країни кожного разу я не можу, т.я. останній раз виникли проблеми в аеропорту. Мене затримали і 16 діб протримали у відділку поліції. Мені постійно задавали питання: чому я так часто виїжджаю. Мій батько постійно сплачує великі гроші, щоб мене звільнили. Останній раз він виплатив 1 тис. дол. Раніше я працював на землі, вона мене кормила, в 2008 році в липні місяці влада Сирії відібрала в нас землю. Наша земля була розташована на кордоні з Туреччиною. Ця земля не була на нас оформлена, вона належала це моєму діду. На той час нам забороняли її оформлювати. А зараз у батька відібрали цю землю. На сьогоднішній день я не можу повернутися до Сирії і не можу оформити посвідку на постійне проживання. Я не відчуваю себе чоловіком, бо не можу працювати без документів. Прошу допомогти мені вирішити мої питання.".

Наказом Управління міграційної служби в Одеській області від 04.12.2008 року № 93 "Про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця" прийнято до розгляду заяву позивача та згідно чинному законодавству зобов'язано провести відповідну процедуру. (т.1 а.с.26)

04.12.2008 року позивача ознайомлено з прийняттям рішення за заявою, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. (т. 1 а.с.35)

22.12.2008 року головним спеціалістом - юристом відділу міграції управління міграційної служби в Одеській області проведено співбесіду (т.1 а.с.36-40), під час проведення якої позивач зазначив про побоювання бути затриманим при поверненні до Сирії.

Згідно з висновком працівника Управління міграційної служби в Одеській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця позивачу від 23.12.2008 року (т.1 а.с.49-50), прийшло до висновку, що на підставі проведеного інтерв'ю та вивчення матеріалів справи, що не виключають можливості вважати обґрунтованими побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і вимагають подальшої перевірки, вважає доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Наказом Управління міграційної служби в Одеській області № 98 від 23.12.2008 року "Про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця" прийнято рішення про здійснення оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця позивачу. (т.1 а.с.51)

Наказом Управління міграційної служби в Одеській області № 13 від 20.02.2009 року "Про дозвіл на подовження розгляду документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця" за поданням головного спеціаліста-юриста відділу у справах біженців Управління міграційної служби в Одеській області від 19.02.2009 року (т.1 а.с.58) прийнято рішення про подовження оформлення особової справи № 08/288 позивача та підготування особової справи до направлення в Держкомнацрелігій України для прийняття остаточного рішення. (а.с.59)

09.06.2009 року Управлінням міграційної служби в Одеській області направлено письмові запити до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Одеській області, УСБ України в Одеській області щодо повідомлення про наявність або відсутність інформації, яка перешкоджала б наданню позивачу статусу біженця в Україні. (т.1 а.с.52-53, 55-56)

У висновку Управління міграційної служби в Одеській області щодо відмови в наданні статусу біженця позивачу від 01.10.2009 року, справа № 08/288 (т.1 а.с.62-66), зокрема зазначено: "При поданні клопотання щодо отримання статусу біженця в Україні була вказана наступна причина виїзду: до України прибув з метою навчання. Після перебування в Україні на протязі декількох років іноземець одружився на громадянці України. Під час перебування в Україні заявник працював разом із рідним братом на промринку "Авангард". Оформити посвідку на постійне проживання на постійне проживання в Україні не міг через те, що при поверненні в Сирію йому було найлегше оформити туристичну візу. Під час останнього перебування в Сирії, іноземець був затриманий правоохоронними структурами цієї країни, які почали цікавитися виїздами заявника до України. Результатом затримання стало перебування у поліцейській дільниці на протязі 16 діб. За власними словами ОСОБА_2., батько іноземця кожного разу викупляв його з поліцейської дільниці. Останній раз він заплатив 1 тисячу доларів. В зв'язку із тим, що в Сирії не залишилося земельної ділянки, на якій працювала родина заявника, він вирішив безповоротно повернутися до України, де вирішив проживати, але відсутність документів не дало йому такої можливості, в зв'язку із чим заявник вирішив звернутися до УМС в Одеській області. … Щодо факту переслідування в якості затриманого правоохоронними структурами: - по перше, заявник не зміг підтвердити цей факт будь-якими документами; - по-друге, затримання правоохоронними структурами могло відбутися тільки з метою уточнення фактів постійних виїздів до України, що вважається зрозумілим, з точки зору захисту інтересів своєї країни; - по-третє, іноземцю ніхто не перешкоджав отримувати другий національний паспорт та оформлювати туристичну візу. При вилиті його ніхто не затримував та не перешкоджав цьому факту. - по-четверте. Після повернення до Сирії, іноземець вільно перебував у цій країні, та навіть якщо не брати в урахування затримання в аеропорту, його ніхто не переслідував… Основною причиною переслідування іноземцем (під час протоколу співбесіди) було вказано, те що представники державних структур країни забрали у родини землю. В даному випадку, цей факт не можливо віднести до переслідування по наступним причинам: - земля не була оформлена на родину, а належала державі; - земля не була офіційно відібрана, на неї заборонили займатися землеробством. Це відповідно до законодавства країни не може бути оброблена через географічне розташування на кордоні з Туреччиною; - земля не була майном батьків заявника, але вони її обробляли і особисто до заявника вона не відносилася; - земля не стала результатом затримання іноземця в аеропорту.

Рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій № 19-10 від 21 липня 2010 року "Про відмову в наданні статусу біженця" підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області та відмовлено у наданні статусу біженця позивачу, відповідно до абзацу п'ятого статті 10 Закону України "Про біженців", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні. (т. 1 а.с.20).

Наказом Управління міграційної служби в Одеській області № 59 від 06.08.2010 року "Про прийняття остаточного рішення Державним комітетом України у справах національностей та релігій"(а.с.19), у зв'язку з прийняттям Державним Комітетом України у справах національностей та релігій остаточного рішення про відмову в наданні статусу біженця за справою № 08/288 громадянину Сирії ОСОБА_2,, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до Закону України "Про біженців" прийнято рішення: про ознайомлення заявника з прийнятим рішенням; по справі № 08/288 видати повідомлення "Про відмову в наданні статусу біженця", ознайомивши з правом оскарження зазначеного рішення; вилучити у вищезазначеного громадянина довідку про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця; ознайомити з прийняттям по справі рішенням відповідні структури.

Письмовим повідомленням від 10.08.2010 року № 17-9-1028 позивача сповіщено про відмову в наданні статусу біженця, роз'яснено порядок оскарження зазначеного рішення та обов'язок, у разі невикористання права на оскарження, залишити територію України в установлений строк за відсутності інших законних підстав для перебування в Україні. Зазначене повідомлення отримане позивачем 27.08.2010 року. (т.1 а.с.7)

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України «Про біженців» (чинним на момент виникнення спірних правовідносин).

Повноваження органів міграційної служби на стадії оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця закріплені у ст.ст.11 - 12 Закону України «Про біженців». Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з абзацом 2 ст. 1 Закону України «Про біженців» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абзацу 2 ст.1 Закону України «Про біженців» країна громадянської належності це країна, громадянином (підданим) якої особа є. За умови, коли особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є.

Суд зазначає, що виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться :

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме :

а) расова належність,

б) релігія,

в) національність (громадянство),

г) належність до певної соціальної групи,

д) політичні погляди.

Що ж до обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, то воно є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Суд підкреслює, що факт наявності гонінь в Сирії у відношенні до курдів є загальновідомим, обґрунтованість побоювань переслідування також підтверджується публікаціями у засобах масової інформації. Більш того, зазначене також підтверджується такими джерелами інформації як дослідження на тему «Захист прав людини в Сирійській Арабській Республіці» (Представництво УВКБ ООН, Київ, 2005), Річний звіт по правам людини в Сирії 2004р. 2005 р. (Комітет по правам людини в Сирії), Доповідь «Міжнародної Амністії"- 2007р., вбачається дискримінаційне ставлення до громадян курдської національності з боку Сирійської влади.

Отже, суд зазначає, що переслідування у Сирії осіб курдської національності є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні.

На думку суду свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Позивач в судових засідання зазначив, що в нього наявні побоювання стати жертвою переслідування з боку певних груп громадян Сирії за ознаками національності у зв'язку з тим, що за національністю він є курдом, до яких влада ставиться вороже.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При цьому, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії.

Колегія суддів вважає,що при вирішенні заяви позивача зазначені вимоги відповідачем не дотримані, аналіз ситуації по країні походження зроблений вибірково, висновки - є суперечливими та не відповідають викладеній ситуації в країні.

Крім того, суд зазначає, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, потреби у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається ( ч. 3 ст. 14 Закону України «Про біженців»).

Водночас, як свідчать матеріали справи відповідь на запит Управління міграційної служби в Одеській області від 09.06.2009 року № 17-5-1010/2, Управління СБ України в Одеській області не направило, й відтак, достовірність наданої позивачем інформації, органом міграційної служби не підтверджена та не спростована.

З огляду на викладене, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд вважає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів статусу біженця.

Прийняте рішення має бути обґрунтованим, тобто винесеним з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації.

Так, відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про біженців» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим ст.1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи надані заявником документи, огляд політичного становища у Сирії, національність, суд вважає, що при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця необхідно встановити наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення на батьківщину стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та національності.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16.03.2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача, є безпідставним, прийнято без урахування всіх обставин, на які посилався позивач, в зв'язку з чим не може залишатися чинним та підлягає скасуванню з подальшим зобов'язанням відповідача розглянути заяву позивача про визнання його біженцем повторно.

Керуючись ст.ст. 11, 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати нечинним та скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 21.07.2010 року № 19-10, яким позивачу відмовлено в наданні статусу біженця в Україні,

Зобов'язати Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення від 21.07.2010 року № 19-10.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 24.04.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Завальнюк І. В.

Суддя Андрухів В. В.