Справа № 750/1182/14 (2а/750/102/14)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2015р. м. Київ К/800/33289/14

Вищий адміністративний суд України у складі:
головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дій.
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014 року, позов задоволено: визнано неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області включити до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір пенсії ОСОБА_1 , суми щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалася йому на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 (із подальшими змінами); зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити позивачу з 28 грудня 2013 року пенсію за вислугу років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалася йому на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 (із подальшими змінами).
Не погоджуючись з судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
В запереченнях позивач просив залишити скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Судами встановлено, що позивач проходив військову службу на посаді заступника начальника організаційно-штатного відділу центру організаційно-мобілізаційної підготовки мобілізаційних ресурсів територіального управління «Північ» (військова частина НОМЕР_1 ). Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17 грудня 2013 року № 894 його звільнено в запас у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту «г» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2013 року № 300 позивача виключено зі списків особового складу цієї військової частини.
Починаючи з квітня 2013 року, позивач щомісячно отримував додаткову грошову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 (зі змінами), з якої щомісячно утримувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 2,6%.
Після звільненням з військової служби позивачу призначено пенсію за вислугу років, до складу якої не включено додаткову грошову винагороду, що, на думку позивача, призвело до зменшення розміру пенсії та порушення його пенсійних прав.
Не погоджуючи з діями відповідача, позивач заявив цей позов.
Задовольняючи позов, суди обох інстанцій дійшли висновку про його обґрунтованість.
Колегія суддів погоджується з висновками судів.
Згідно із ч. 3 ст. 43 Закону № 2262-XII пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таки чином отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії, враховуючи щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством.
Висновок відповідача про те, що додаткова грошова винагорода, на яку нараховувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, однак яка не включається до розміру грошового забезпечення, не враховується при обчисленні розміру його пенсії, є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу надано положенням постанови КМ України від 17 липня 1992 року № 393, які щодо спірних відносин не можуть застосовуватись, оскільки цей порядок прийнятий у 1992 році, зі спливом часу після прийняття якого змінювались види грошового забезпечення.
У той же час перевагу мають норми прямого застосування - ч. 3 ст. 43 Закону № 2262-XII.
За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка виплачується відповідно до Постанови, за своєю правовою природою та юридичними ознаками в розумінні статті 43 Закону є додатковим видом грошового забезпечення (підвищення), а тому підлягає обов`язковому включенню до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення пенсії за вислугою років.
Оскільки висновки судів ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, то скаргу позивача слід залишити без задоволення.
Доводи скаржника, що викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків судів.
Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ухвалив:
Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: