Справа № 300/1330/13а, 2а-300/5/2014
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 р. № 876/2995/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Старунського Д.М.

за участі секретаря судових засідань: Щерби С.Б.

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 7 лютого 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міжгірської селищної ради Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

06.08.2013 ОСОБА_3 звернулася в суд із адміністративним позовом у якому просить скасувати або визнати нечинним рішення Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 26.06.2008 № 55 «Про визначення дороги загального користування».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у червні 2013 року їй стало відомо, що оскаржуваним рішенням відповідачем визначено дорогу загального користування. Вважає таке рішення незаконним, так як ця земельна ділянка належить їй на праві користування. Як зазначає позивач, пунктом 1 рішення виконавчого комітету Міжгірської районної ради депутатів трудящих від 08.02.1956 № 73 вирішено виділити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельну ділянку площею 800 м.кв. по АДРЕСА_1 в смт Міжгір'я для будівництва жилого будинку. 03.03.2003 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього надвірними будівлями, а останній на підставі договору від 26.05.2006 подарував це домоволодіння позивачу. З огляду на викладене, ОСОБА_3 вважає, що на підставі договору дарування від 26.05.2006 у неї виникло право користування земельною ділянкою площею 800 м.кв. по АДРЕСА_1 Закарпатської області, у межах якої і визначено дорогу загального користування згідно з рішенням від 26.06.2008 № 55, хоча до цього жодного рішення про вилучення частини земельної ділянки не приймалося.

Постановою Воловецького районного суду Закарпатської області від 07.02.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодилась позивач та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що така є незаконною і необґрунтованою, так як прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт, окрім доводів викладених у повній заяві, посилається на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що до позивача, як власника житлового будинку не перейшло право користування земельною ділянкою згідно договору дарування від 26.05.2006, оскільки згідно ч. 3 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції від 03.03.2003) у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Апелянт вважає, що ця норма стосується саме земельних ділянок на яких розташовані житлові будинки, а тому її положення можуть бути застосовано до спірних відносин за аналогією закону. Відповідно до ст. 425 ЦК України 1963 року за договором довічного утримання одна сторона передає у власність другій стороні будинок або його частину. На думку апелянта, іншої норми, яка б більш чітко регулювала подібні правовідносини на час укладення договору від 26.05.2006 не існувало. Згідно ст. 377 ЦК України (в редакції від 16.01.2003) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, а також частиною ділянки, яка необхідна для їх користування. На підставі викладеного апелянт вважає, що оскільки після виникнення у неї права користування земельною ділянкою площею 800 м.кв. згідно договору дарування від 26.05.2006 і це право не припинене, у відповідача були відсутні правові підстави для визначення у межах цієї земельної ділянки дороги загального користування. Також, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що той факт, що позивачем оформлено право власності на частину земельної ділянки, а саме на 0,0658 га з 0,08 га, не може свідчити про припинення у нього права користування на решту земельної ділянки, так як земельна ділянка у розмірі 0,0658 га позивачу у власність передана на підставі рішення відповідача від 03.09.2008, а оскаржуване рішення прийняте 26.06.2008, тобто у той час коли у позивача існувало право користування на усю земельну ділянку площею 800 м.кв.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлений про його дату, час та місце, що підтверджується наявними у справі повідомленнями про вручення поштових відправлень, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Міжгірської районної ради депутатів трудящих від 08.02.1956 № 73 гр. ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_7 виділено земельну ділянку площею 800 м.кв. для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 у смт Міжгіря Закарпатської області (а.с. 51).

Згідно договору дарування від 03.03.2003 посвідченого приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Гримут О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 512, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 жилий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до договору дарування від 26.05.2006 посвідченого приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Дунаєв Ю.М., зареєстрованого в реєстрі за № 764 (а.с. 58), ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями.

Рішенням Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 26.06.2008 № 55 визначено дорогу загального користування на земельній ділянці, що належить до земель запасу селищної ради, розташованій біля земельної ділянки в АДРЕСА_2, яка належить гр. ОСОБА_10 (а.с. 63).

На підставі заяв ОСОБА_3 від 19.08.2008 та від 20.08.2008 (а.с. 105, 128), рішенням Міжгірської селищної ради від 03.08.2008 № 70, позивачу передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0658 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку (а.с. 60). На підставі цього рішення ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 17.12.2008 (а.с. 94).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки виходячи з положень ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на час укладення договору дарування від 26.05.2006), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Проте, згідно з договору від 26.05.2006 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, предметом дарування було домоволодіння (житловий будинок з надвірними будівлями), без визначення права власності чи права користування на земельну ділянку. Не містить умов щодо переходу права на земельну ділянку і договір дарування укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_6, а тому суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка по якій оскаржуваним рішенням визначено дорогу загального користування, належить їй на праві користування. Враховуючи те, що у відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України до відання відповідача віднесено розпорядження землями комунальної власності, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення є правомірним.

Суд апеляційної інстанції переглядаючи справу в апеляційному порядку, вважає за необхідне зазначити таке.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК Української РСР в редакції 1992 року до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування від 03.03.2003) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Міжгірської районної ради депутатів трудящих від 08.02.1956 № 73 гр. ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_7 виділено земельну ділянку площею 800 м.кв. для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 у смт Міжгіря Закарпатської області (а.с. 51).

Згідно акта про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 16.02.1957, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вказаній вище земельній ділянці збудували жилий будинок площею 32,80 м.кв. (а.с. 55).

03.03.2003 приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Гримут О.І. посвідчено договір дарування за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 жилий будинок АДРЕСА_1 При цьому, у вказаному договорі міститься посилання на те, що документом, який підтверджує право власності на відчужуваний дарувальником жилий будинок є, зокрема, договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво жилого будинку посвідченого Хустською районною державною нотаріальною конторою 08.12.1956 за реєстром № 1797 та зареєстрованого в Хустському БТІ 12.03.1957 в реєстрову книгу № 191.

Відповідно до договору дарування від 26.05.2006 посвідченого приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Дунаєв Ю.М., зареєстрованого в реєстрі за № 764 (а.с. 58), ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями. При цьому, земельна ділянка не була предметом цього договору.

З 01.01.2004 (з моменту набрання чинності ЦК 2003 року), частиною 2 статті 377 ЦК України (у редакції чинній на час укладення договору дарування від 26.05.2006) було передбачено, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, з наведених вище правових положень можна дійти висновку, що законодавство, яке було чинним на час укладення договору дарування від 26.05.2006, передбачало автоматичний перехід до набувача від відчужувача права користування земельною ділянкою, виключно в тій частині на якій розташовані будівлі та споруди, та яка необхідна і достатня для їх обслуговування, якщо договором не було передбачено іншого.

Враховуючи те, що вказаним договором не було обумовлено розмір земельної ділянки, який переходить до ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивачу на підставі договору дарування домоволодіння від 26.05.2006 перейшло право користування тільки тієї частини земельної ділянки на якій розміщені житловий будинок та надвірні будівлі, та яка необхідна для їх обслуговування.

При цьому, безпідставним є посилання апелянта не необхідність застосування до спірних відносин положень ч. 3 ст. 120 ЗК України за аналогією закону, оскільки це положення стосується випадків переходу права власності на житловий будинок за договором довічного утримання. Однак, у спірних відносин такий перехід права власності відбувся за договором дарування. Крім того, виходячи з положень ч. 7 ст. 9 КАС України аналогія закону (застосування закону, який регулює подібні правовідносини) може мати місце у тому випадку, коли відсутній закон, який регулює відповідні правовідносини. Однак, на час укладення договору дарування від 26.05.2006 правовідносини щодо переходу права користування земельної ділянки при переході права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, було врегульовано положеннями ч. 2 ст. 377 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна земельна ділянка, по якій згідно рішення Міжгірської селищної ради від 26.06.2008 № 55 визначено дорогу загального користування, не зайнята житловим будинком чи іншою спорудою, право власності на які набула ОСОБА_3 за договором дарування від 26.05.2006.

Вирішуючи питання розмірів та межі земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування домоволодіння позивача, що розташоване по АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції виходить з того, що 20.08.2008 ОСОБА_3 особисто звернулася до відповідача з заявою про надання їй у власність земельної ділянки площею 0,0658 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку (а.с. 128). Ця заява позивача задоволена рішенням Міжгірської селищної ради від 03.09.2008 № 70 (а.с. 60), на підставі якого ним отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 17.12.2008 Серії НОМЕР_1 (а.с. 94).

Згідно наявних у справі копій експлікацій земельних угідь виготовлених ТОВ «ГТЗ-Сервіс» у м. Берегово - 2006 рік, вказаного вище державного акта, акта від 25.10.2006 про встановлення в натурі меж землекористування по АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції вбачає, що позивачу фактично за його особистим звернення та в установленому законодавством порядку визначено межі та передано у приватну власність земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями, а саме земельну ділянку у розмірі 0,0563 га. При цьому, з копій експлікацій земельних угідь, які складені ТОВ «ГТЗ-Сервіс» (виготовлено у м. Берегово - 2006 рік) вбачається (а.с. 106), що земельна ділянка позивача в розмірі 0,0235 га зі сторони Б - В межує із землями загального користування (дорога), яка і є предметом спору у цій справі. Вказані експлікації земельних угідь виготовлені на замовлення позивача під час розробки технічної документації на підставі рішення Міжірської селищної ради від 29.06.2006 (а.с. 59). Аналогічні відомості відображені і в плані меж земельної ділянки до державному акта Серії НОМЕР_1 (а.с. 94).

Отже, враховуючи те, що за договором дарування від 26.05.2006 до позивача перейшло право користування земельною ділянкою, що знаходиться безпосередньо під будівлями та яка необхідна для їх обслуговування, а позивачем виготовлено проектну документацію, під час погодження якої усіма компетентними органами, встановлено достатній та необхідний розмір земельної ділянки для обслуговування цих будівель, межами якої не охоплюється земельна ділянка по якій оскаржуваним рішення визначено дорогу загального користування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним посилання ОСОБА_3 та її представника про те, що у позивача не вилучалася спірна земельна ділянка, оскільки у ході судового розгляду встановлено, що безпосередньо на цю земельну ділянку у позивача права не виникло.

Безпідставним є також посилання апелянта та його представника на те, що спірна земельна ділянка не вилучалася і в попередніх землекористувачів, з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 55 Основного Закону кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас суб'єктивна оцінка порушення права чи інтересу не є абсолютною.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Захист прав - це застосування правових засобів з метою забезпечення права у сфері публічно-правових відносин.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам законодавства.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Обов'язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки (права чи обов'язки) для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий (обтяжуючий) характер.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч. 2 ст.171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім законного власника чи користувача земельної ділянки), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року № 21-34а15.

Оскільки у процесі судового розгляду не встановлено у позивача прав безпосередньо на спірну земельну ділянку, по якій визначено дорогу загального користування, підстави для скасування рішення відповідача за позовом ОСОБА_3 відсутні.

Частинами 1, 2 ст. 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності та право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди та його державної реєстрації.

При вирішенні питання щодо наявності компетенції у відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.

За приписами статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Таким чином, вирішення питань щодо розпорядження землями комунальної власності віднесено до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради, а тому оскаржуване рішення відповідачем прийнято у межах наданої йому компетенції.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що прийняття оскаржуваного рішення викликано необхідність врегулювання питання щодо заїзду до земельної ділянки по АДРЕСА_2 у смт Міжгір'я, яка на праві приватної власності належить гр. ОСОБА_10

Необґрунтованим є посилання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на можливість влаштування до цієї земельної ділянки заїзду з іншої сторони, оскільки згідно державного акта на право приватної власності на землю від 29.07.2003 виданого гр. ОСОБА_12, вказана земельна ділянка з інших сторін межує із землями гр. ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 При цьому, згідно цього державного акта, який виданий у 2003 році, тобто до набуття позивачем права власності на домоволодіння на підставі договору дарування від 26.05.2006, зі сторони А - Б зазначено землі загального користування (дорога) (а.с. 111).

Існування цієї дороги підтверджується також наявним у справі викопіюванням з генерального плану АДРЕСА_2

Щодо посилання представника апелянта на надане ним викопіювання земельної ділянки АДРЕСА_1 в смт Міжгір'я (а.с. 54), то суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи з положень ст. 86 КАС України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Той факт, що згідно вказаного викопіювання по АДРЕСА_1 проходить суцільна червона лінія без відгалужень, не дає підстав для однозначного висновку про відсутність на спірній земельній ділянці проїзду до земельної ділянки АДРЕСА_2 оскільки інші докази, які досліджені судом у їх сукупності дають підстави для протилежного висновку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, доводи викладені у апеляційній скарзі та пояснення представника апелянта, цих висновків не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги, а також скасування чи зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 7 лютого 2014 року у справі № 300/1330/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

Д.М. Старунський

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 24.04.2015.