Справа № 824/2864/13-а
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" березня 2015 р. м. Київ К/800/35003/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (суддя-доповідач), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року

у справі № 824/2864/13-а

за позовом Кіцманської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управляння Міндоходів у Чернівецькій області

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в :

Кіцманська об'єднана державна податкова інспекція Головного управляння Міндоходів у Чернівецькій області (далі - ДПІ)звернулось в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому просила на підставі ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України визнати недійсними:

- Договір дарування ОСОБА_3 своїй дружині ОСОБА_4 від 26 травня 2013 року ВТЕ 503332 автомобіля MERSEDES-BENZ 110 CDI пасажирський, 2002 р.в., номерний знак НОМЕР_8;

- Договір дарування ОСОБА_3 своїй дружині ОСОБА_4 від 26 травня 2013 року ВТЕ 503333 автомобіля MERSEDES-BENZ 110 CDI пасажирський, 2002 р.в., номерний знак НОМЕР_1;

- Договір дарування ОСОБА_3 своїй дружині ОСОБА_4 від 26 травня 2013 року ВТЕ 503334 автомобіля MERSEDES-BENZ 315 вантажопасажирський - В, сірий, 2007 р.в., державний номерний знак НОМЕР_2;

- Договір дарування ОСОБА_3 своїй дружині ОСОБА_4 від 26 травня 2013 року ВТЕ 503335 автомобіля ГАЗ 53Б самоскид-С, державний номерний знак НОМЕР_3;

- Договір дарування ОСОБА_3 своїй дружині ОСОБА_4 від 26 травня 2013 року ВТЕ 503336 автомобіля ГАЗ-САЗ 3507, 1986 р.в., вантажний, державний номерний знак НОМЕР_4;

- Договір дарування ОСОБА_3 своїй дружині ОСОБА_4 від 26 травня 2013 року ВТЕ 503337 автомобіля ГАЗ-САЗ 3507, 1987 р.в., вантажний, державний номерний знак НОМЕР_5.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підприємець ОСОБА_3, отримавши 7 грудня 2012 року податкове повідомлення-рішення № від 3 грудня 2012 року та усвідомлюючи, що при виникненні податкового боргу на все його майно поширюється право податкової застави, здійснив дії по відчуженню більшої частини належного йому на правах власності майна.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року у задоволенні адміністративного позову ДПІ відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року апеляційну скаргу позивача задоволено повністю.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року скасовано.

Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними оскаржувані договори дарування.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року, посилаючись на помилковість висновків суду апеляційної інстанції та порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У письмовому запереченні представник позивача просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що документальною позаплановою виїзною перевіркою дотримання податкового законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за період з 1 травня 2012 року по 30 червня 2012 року встановлено порушення п.198.6 ст.198 та п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 70 798,02 грн. Результати перевірки оформлені актом №1474/1700/НОМЕР_6 від 16 листопада 2012 року.

На підставі акта перевірки ДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 3 грудня 2012 року №, яким донараховано основного платежу з ПДВ на суму 70 798,02 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 35 396,51 грн.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року у справі № 824/321/13-а адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено, скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ № від 3 грудня 2012 року.

15 травня 2013 року постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ДПІ задоволено. Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено.

26 травня 2013 року між ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_4 (Обдаровувана) укладено договори дарування, згідно яких дарувальник передав безоплатно у власність, а обдаровувана прийняла у власність як дарунок належний Дарувальнику на праві приватної власності вантажний автомобіль, самоскид, марки ГАЗ-САЗ, модель - 3507, 1987 року випуску, шасі - № НОМЕР_14, державний номерний знак НОМЕР_5, вантажний автомобіль, самоскид, марки ГАЗ-САЗ, модель - 3507, 1986 року випуску, шасі - № НОМЕР_13, державний номерний знак НОМЕР_7, вантажний автомобіль, самоскид, марки ГАЗ, модель - 53 Б, 1971 року випуску, шасі - № НОМЕР_12, державний номерний знак НОМЕР_3, вантажопасажирський автомобіль, марки МЕRSEDES-ВЕNZ, модель - 315, 2007 року випуску, кузов - № НОМЕР_9, державний номерний знак НОМЕР_10, легковий пасажирський автомобіль марки МЕRSEDES-ВЕNZ, модель - 110, 2002 року випуску, кузов - № НОМЕР_11, державний номерний знак НОМЕР_16, легковий пасажирський автомобіль марки МЕRSEDES-ВЕNZ, модель - 110CDI, 2002 року випуску, кузов - № НОМЕР_15, державний номерний знак НОМЕР_17.

5 липня 2013 року постановою Чернівецького окружного адміністративного суду підтверджено обґрунтованість рішення про накладення адміністративного арешту майна платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції зазначив, що вчиняючи правочин дарування автомобілів ОСОБА_3, як дарувальник так і обдаровувана володіли інформацією про те, що у разі несплати грошових зобов'язань предмети дарування можут бути реалізовані контролюючим органом за рішенням суду, а виручені кошти будуть спрямовані на погашення податкового боргу, тобто завідомо вчинили правочин, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, зробленими при неповному з'ясуванні судами обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до частини першої статті 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

За змістом вказаних норм суд, при розгляді позову про застосування юридичних наслідків вчинення нікчемного правочину, повинен надати такому правочину оцінку та зробити висновок щодо дійсного наміру відповідачів при здійсненні господарських зобов'язань, оскільки саме це є кваліфікуючою ознакою для визнання правочину та здійсненого на його виконання господарського зобов'язання таким, що суперечить інтересам держави і суспільства, а отже і підставою для застосування юридичних наслідків, встановлених частиною першою статті 208 ГК України.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Вказані обставини відповідно до частини першої статті 138 Кодексу адміністративного суду України (далі - КАС України) входять до предмета доказування при розгляді судом даної категорії адміністративних спорів.

Так, згідно цієї норми предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Дійсний намір відповідача при укладенні договорів дарування від 26 травня 2013 року не може вважатися встановленим з огляду на те, що оцінка доказів у справі зроблена судами без дотримання вимог статті 86 КАС України.

Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 69 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суди попередніх інстанцій зазначені вимоги процесуального закону порушили, оскільки не з'ясували повно і всебічно обставин справи щодо додержання сторонами вимог законодавства в момент вчинення правочинів, існування обставин, які б забороняли згідно з чинним законодавством вчиняти відповідачу оспорювані правочини, наявності будь-яких обтяжень щодо відчуженого підприємцем майна.

Слід звернути увагу на те, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 4 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2013 року у справі № 824/321/13-а за позовом ОСОБА_3 до ДПІ про скасування податкового повідомлення-рішення № від 3 грудня 2012 року, яким визначено підприємцю суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у сумі 106 189, 53грн., - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, процедура оскарження податкового повідомлення-рішення від 3 грудня 2012 року № не закінчилась, що свідчить про передчасність висновку суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами ст. 7, ч. 4, 5 ст. 11 КАС України.

Відповідно до ст. 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає (частини четверта, п'ята зазначеної статті).

Згідно із ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ч. 1 ст. 220 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та допущені порушення норм процесуального права є підставною для скасування ухвалених рішень та направлення справи на новий розгляд.

Згідно зі ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки неповноту встановлення обставин у справі допущено обома судовими інстанціями, то справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, належним чином перевірити доводи сторін щодо дійсного наміру відповідача при здійсненні господарських зобов'язань, дати оцінку як вже приєднаним до справи доказам, так і новим доказам, що будуть виявлені в судовому розгляді справи, з дотриманням вимог статті 86 КАС України та зробити юридично правильний висновок щодо прав і обов'язків сторін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній

М.П. Зайцев