Справа № 1309/4761/12
Суддя: Большакова О.О.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Справа № 9104/183253/12

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2012 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 3 розпорядження №99 від 31 січня 2012 року, яким ОСОБА_1 зобов'язано демонтувати прибудову під літерою А-1 розміром 1.77х2.52+1.35х3.13 м. та надбудову другого поверху під літерою А-2 розміром 5.00х11.63 м самочинно здійснену на землях комунальної власності міста до належних йому приміщень будинку.

Постановою Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2012 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач, подавши апеляційну скаргу, в якій вказав про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, позивач зазначив, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення щодо демонтажу прибудови та надбудови не врахував, що ці об'єкти не порушують інтересів громади чи інших осіб. Вважає, що згідно чинного законодавства він має право їх узаконити. Відповідачем було порушено процедуру вирішення питань щодо врегулювання самовільного будівництва, так як не було складено відповідного акту-попередження. Також Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, прийнявши рішення про знесення будівель, перевищила свої повноваження. Розпорядження не містить належної мотивувальної частини, оскільки не вказано, які саме суспільні інтереси були порушені самовільним будівництвом, чи порушено права інших осіб, чи порушено будівельні норми. Тому ОСОБА_1 вважає, що постанову слід скасувати, а позовні вимоги - задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що він неодноразово звертався із заявами про узаконення будівництва, однак належного реагування з боку органів влади не було. Також вказав, що надбудова та прибудова побудовані зі згоди всіх співвласників будинку і жодним чином не порушують ані громадських інтересів, ані інтересів інших осіб. Вважає, що ці прибудови були необхідні і побудовані з метою належного забезпечення житлом всіх членів родини.

Представник позивача ОСОБА_2 також підтримав апеляційну скаргу та зауважив, що мало місце суттєве порушення процедури вирішення питань щодо самовільного будівництва, яке зумовило порушення прав ОСОБА_1.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та вказав, що рішення про демонтаж будівель було прийнято з дотриманням норм чинного законодавства і суд першої інстанції правильно вирішив спір. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником будинку АДРЕСА_1. Згідно даних будівельного паспорту йому належить 8/25 цього будинку (а.с. 26).

ОСОБА_1 було здійснено прибудову та надбудову до частини будинку, яка йому належить.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації №99 від 31 січня 2012 року було зобов'язано ОСОБА_1, співвласника будинку АДРЕСА_1, в термін до 1 червня 2012 року демонтувати прибудову під літерою А-1 розміром 1.77х2.52+1.35х3.13 м та надбудову другого поверху під літерою А-2 розміром 5.00х11.63 м, самочинно здійснену на землях комунальної власності міста до належних йому приміщень в будинку.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про законність цього рішення з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із аналізу змісту нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини щодо наслідків самочинного будівництва, колегія суддів робить висновок про те, що адміністрація, як виконавчий орган місцевої ради не уповноважена вирішувати питання про зобов'язання особи здійснити демонтаж (знесення) самовільно побудованих надбудови та прибудови до будинку, що перебуває у приватній власності.

Так, відповідно до Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 6 січня 2012 року № 5, адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради.

Повноваження органів місцевого самоврядування (у тому числі виконавчих органів міських рад) у сфері будівництва передбачені Законами України: від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність»; від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування»; від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності»; від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Цивільним кодексом України.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Підпунктом 3 пункту «б» частини 1 статті 31 цього Закону (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить делеговане повноваження із здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Крім того, компетенція виконавчих органів міських рад у сфері містобудування визначена статтями 12 та 14 Закону України «Про основи містобудування». Статтею 14 цього Закону (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) передбачено повноваження, аналогічне за змістом тому, що міститься в статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Конструкція наведених правових норм є відсильною, тобто для свого застосування вимагає наявності установленого порядку державного контролю.

Такий порядок установлено, зокрема, статтею 376 Цивільного кодексу України. Частиною сьомою цієї статті передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Таким чином, у разі виявлення істотного порушення будівельних норм орган місцевого самоврядування має право звернутися до суду з позовом про знесення тільки у двох випадках: якщо має місце істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або істотне порушення будівельних норм та правил.

Інших підстав для знесення (демонтажу) законодавством не передбачено.

Водночас, системний аналіз перелічених нормативних актів дає підстави стверджувати, що самостійне винесення рішення про зобов'язання вчинити демонтаж здійсненого будівництва лежить поза межами повноважень виконавчих органів місцевої ради і має здійснюватися інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Зокрема, статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

Замовником робіт із знесення зазначеного об'єкта є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, за позовом якої прийнято відповідне рішення суду.

Таким чином, оскаржуване розпорядження адміністрації винесено з перевищенням повноважень, наданих законом.

Слід також зазначити, що доводи апелянта про відсутність належної мотивації в оскаржуваному рішенні суб'єкта владних повноважень є підставними, оскільки у розпорядженні не зазначено, чиї та які саме інтереси порушені позивачем при здійснені ним самовільного будівництва, чи порушено будівельні норми і чому є саме необхідність знесення надбудови та прибудови.

При цьому не враховано, що надбудова другого поверху була здійснена ОСОБА_1 у будинку, що не відноситься до комунальної власності, а перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5.

Отже, здійснення позивачем надбудови над власною частиною будинку права територіальної громади не порушені.

Іншими співвласниками дано згоду на реконструкцію першого поверху та надбудови другого.

Щодо прибудови під літерою «А»-1, згідно оскаржуваного розпорядження ОСОБА_1 зобов'язано демонтувати прибудову розміром 1.77х2.52+1.35х3.13 м, в той час як згідно акту - попередження ОСОБА_1 від 30 грудня 2011 року встановлено, що ним було здійснено прибудову розміром 2.52х11.63 м і попереджено про необхідність подання документів для узаконення самочинного будівництва.

Щодо прибудови, яка зазначена у розпорядженні, акт-попередження не виносився, чим порушено п. 2.6 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 835 від 9 вересня 2011 року «Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові».

Таким чином, позивача було позбавлено можливості звернутися із заявою про узаконення самовільно здійсненого будівництва.

Також розділом 5 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові регламентовано наслідки самочинного будівництва.

Так, згідно пункту 5.1.3 міжвідомчі комісії при районних адміністраціях можуть прийняти рішення про знесення у разі:

п.5.1.3.1 неможливості виділення земельної ділянки для цього будівництва,

п.5.1.3.2 заперечення виконавчим органом міської влади визнання права власності на нерухоме майна за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності і не підлягає передачі у власність,

п.5.1.3.3. у разі порушення прав інших осіб.

В оскаржуваному рішенні відповідач не навів жодних мотивів необхідності саме знесення ОСОБА_1 прибудови та надбудови до частини будинку, яка йому належить.

Отже, оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень є протиправним і його слід скасувати.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 159 КАС законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки таким вимогам рішення Залізничного районного суду міста Львова не відповідає, то згідно статті 202 КАС України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2012 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 розпорядження Залізничної районної адміністрації № 99 від 31 січня 2012 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_6, гр. ОСОБА_1.».

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В.Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст виготовлено 21 квітня 2015 року