Справа № 815/1537/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1537/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Вовченко О. А., судді Андрухіва В.В., судді Катаєвої Е.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України про скасування рішення від 31.12.2014 року № 790-14, який обґрунтований тим, що 01 липня 2008 року в Монголії в Улан-Баторі був організований мітинг представниками опозиційних сил, після того, як невеликі політичні протести у зв'язку з перемогою Монгольської народно-революційної партії у виборах 29 червня 2008 року переросли в великі демонстрації. Позивач зазначає, що її чоловік є представником поліції, за посадою помічник охоронця. Він був громадською особою, не працював на постійній основі, а лише за викликами (на короткий термін). Коли відбувся мітинг, були зібрані усі помічники, їм видавали пістолети. В ніч мітингу, була відкрита стрілянина; чоловік не стріляв, хоча був отриманий наказ щодо відкриття вогню. Під час мітингу було вбито 5 осіб, багато поранених, в тому числі і чоловік позивача. В лікарні він пролежав 2 місяці. На початку вересня його відпустили додому, де він продовжив курс лікування. 05 жовтня 2008 року його заарештували представники поліції. Позивач вказує на те, що її чоловіка звинуватили в тому, що він вбив з вогнепальної зброї людину під час мітингу, хоча зі слів чоловіка, він нікого не вбивав. Згідно адміністративного позову з цього періоду почались залякування сім'ї та її переслідування, які продовжувалися до квітня 2009 року.

Від відповідача 07.04.2015 року надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 26), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачці додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно заперечень до адміністративного позову, позивач вдруге звернулася до органів міграційної служби. При попередньому розгляді справи їй було відмовлено у наданні статусу біженця. Відповідач вказує й на те, що в особовій справі іноземки міститься безліч суперечливих обставин, у зв'язку з чим, на думку відповідача, твердження ОСОБА_1 відносно наявності обставин для надання захисту в Україні є неправдоподібними та суперечливими.

Позивач в судове засідання не з'явилась; надала клопотання про розгляд справи за її відсутності за вхід. № 10206/15 від 23.04.2015 року (а.с. 170).

Згідно ч. 6 ст. 106 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Монголії, останнє місце проживання в країні походження - Моглолія, м. Улан-Батор, віросповідання - буддизм (а.с. 43).

25.04.2009 року ОСОБА_1 покинула країну постійного проживання, легально - за туристичною візою, через м. Москву, Росія. Кордон України перетнула поїздом 02.05.2009 року на підставі туристичної візи та національного паспорту (а.с. 45).

24.10.2013 року ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи її тим, що її чоловік працював в поліції та на його совісті багато людських жертв, у зв'язку з чим життю позивача, також, загрожує небезпека (а.с. 36).

Відповідно до анкети позивача, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту,(а.с.43-48) та протоколу співбесіди з позивачем (а.с. 62-70) , ОСОБА_1: народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року (Монголія, область Дорнод, село Амек); громадянка Монголії, буддистка; неодружена, відомості про членів сім'ї, що супроводжують заявника - відсутні; члени сім'ї, що не супроводжують заявника ОСОБА_2 - дочка, ІНФОРМАЦІЯ_2; рідна мова монгольська, також володіє російською, англійською; працювала медсестрою та продавцем; з Монголії виїхала 25.04.2009 року офіційно в напрямку Російської Федерації; 02.05.2009 року прибула в Україну (Київ) поїздом легально за національним паспортом заявниці та за туристичною візою; 12.08.2009 року з Києва поїздом потрапила до м. Одеси; на вокзалі м. Одеса паспорт втратила; в інших країнах за наданням притулку або за наданням статусу біженця не зверталась.

Крім того, як вбачається з протоколу співбесіди з позивачем, остання повідомила, що планувала поїхати до Європи, але загубила документи на залізничному вокзалі в м. Одесі (а.с. 66).

Співробітникам міграційної служби позивач повідомила, що з чоловіком позивач розлучилась, у зв'язку із тим, що він приймав участь у безладах та через нього вона переслідувалась. Чоловік за посадою був охоронцем, спецназ (а.с. 67).

17.12.2014 року за результатами розгляду особової справи громадянки Монголії ОСОБА_1 № 2013OD0395 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити останній у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 83-92). Так, зокрема, аналізом особової справи, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, співробітник Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшла висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України від 31.12.2014 року № 790-14 року з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 33).

09 лютого 2015 року позивач отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 154 від 20.01.2015 року (а.с. 10).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положення п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

При цьому, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною її вимушеного від'їзду з Монголії, позивач не надала, та послідовних тверджень при анкетуванні не навела.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні опитування, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання їй статусу біженця є необґрунтованими.

Крім того, як з'ясовано судом 31 серпня 2009 року ОСОБА_1 вже зверталась до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця (а.с. 112).

Рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій від 1 грудня 2010 року № 572-10 "Про відмову в наданні статусу біженця" було відмовлено у наданні статусу біженця позивачу, відповідно до абзацу п'ятого статті 10 Закону України "Про біженців", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 09/206 за розглядом заяви від 31 серпня 2009 року причиною залишення постійного місця проживання ОСОБА_1 на той час зазначала, що "01.07.2008 року в Монголії в Улан-Баторі був організований мітинг. Його організували представники опозиційних сил. Мій чоловік є представником поліції, за посадою помічник охоронника. В даному випадку мається на увазі те, що він не працював кожного дня. Він був громадською особою, а коли було необхідно керівник поліцейського підрозділу набирав його та пропонував роботу на короткий термін. Чоловік після цього приступав до своїх функціональних обов'язків. Коли необхідність в ньому закінчувалася, він припиняв роботу охоронником. Коли відбувся мітинг були зібрані усі помічники. Їм видавали пістолети. Під час мітингу почалася стрілянина (була ніч). Мій чоловік не стріляв, хоч був отриманий наказ щодо відкриття вогню. Під час мітингу було вбито 5 осіб, багато було поранено. Також були поранені представники поліції, в тому числі і мій чоловік. Йому камінням попали в голову та його відправили до лікарні. В лікарні він пролежав на протязі 2 місяців. На початку вересня його відпустили з лікарні та він приїхав до дому. Він перебував у вересні вдома за лікарським наказом та дозволом на лікування. Десь 05.10.2008 року його заарештували представники поліції. Його визвали до відділку поліції та там його заарештували. Його звинуватили в тому, що він вбив з вогнепальної зброї людину під час мітингу. Відносно вбивства чоловік казав мені, що він нікого не вбивав. Полковник поліції Мух От (прізвища не знаю), який віддавав наказ про стрілянину вказав батькові, щоб він не розповідав прокуророві про те, хто надав наказ на стрільбу та хто вбив громадську особу. Так чоловік і зробив, під час допитів він не признався. Він вказав, що наказ був, але він не вбивав і при цьому не вказав хто надав наказу. Полковник поліції (представник соціологічної партії) вказав чоловікові, що якщо він розповість правду, тоді будуть вбиті я та моя дочка. Чоловік потім через можливу для нас небезпеку, передав родичам, щоб нас вивезли. Також він особисто дзвонив нам та вказав, щоб ми виїжджали. Наш будинок запалили 01.04.2009 року. Донька була в школі, а я у сусідів. Хто запалив будинок та з якою метою я не знаю, але сусіди вказали, що це найвірогідніше спеціально запалили наш будинок. Частковим підтверджуючим фактором щодо спеціального знищення нашого будинку є те, що 01.02.2009 року до вчительки, де навчалася донька підійшла якась особа та почала питати, де ми проживаємо, де школа, як навчається донька тощо. Також в березні та квітні 2009 року на мій номер мобільного телефону дзвонили різні люди. Було багато дзвінків. Мені говорили, щоб чоловік визнав себе винним. Ці люди хотіли, щоб я передала цю інформацію чоловікові. Нам також говорили, що якщо ми не заставимо чоловіка визнати себе винним, тобі вб'ють мене та доньку. На наш погляд нас вичислили.".

Тобто, як вбачається із наведеного, підстави для звернення до органів міграційної служби з заявою про надання захисту в Україні обидва рази зазначені одні й ті ж.

Водночас, згідно бази даних «Діловодство спеціалізованого суду» ОСОБА_1 зверталась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01.12.2010 року № 572-10, яким позивачу відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, нечинним з моменту його прийняття; зобов'язання надати позивачу статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2012 року по адміністративній справі № 2а/1570/4979/2011, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01.12.2010 року № 572-10 нечинним з моменту його прийняття та зобов'язання надати ОСОБА_1 статус біженця в Україні -залишено без задоволення повністю.

Тобто, позивач вже реалізовував своє право на звернення за захистом в Україні та звертався до орану міграційної служби та потім до суду з тих же підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що і в даному позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Будь-яких інших підстав, які б надавали позивачу право на отримання захисту в Україні, ОСОБА_1 не зазначено.

Крім того, при дослідженні судом особових справ позивача № 09/206 та № № 2013OD0395 судом встановлено ряд суперечливих відомостей, наданих позивачем, а саме: при зверненні у 2009 році позивач заявила, що приїхала до України з донькою на установчі данні ОСОБА_3, але при зверненні у 2013 році іноземка наполягала на тому, що до України вона приїхала сама, доньку залишила у матері в селі; під час першого звернення іноземка повідомила, що її паспорт було викрадено на залізничному вокзалі у м. Києві, при зверненні у 2013 році - втрачено в м. Одесі.

Крім того, в своїй анкеті позивач зазначила, що чоловік був цивільною особою та працював в поліції за запрошенням, а при співбесіді з працівниками міграційної служби вказала, що чоловік працює в спецназі.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка їй загрожує в Монголії є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надала переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання нею паспорту, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує її права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, причиною виїзду с Монголії позивач вказувала її переслідування через професійну діяльність чоловіка, але на разі, як вже з'ясовано судом, позивач зі своїм чоловіком розлучена.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Так, ОСОБА_1 при анкетуванні зі співробітника міграційної служби вказано, що позивач мала за мету потрапити до Європи, що вказує на бажанням позивача потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови.

Більш того, як вбачається із заяви ОСОБА_1, наданої до суду 23.04.2015 року (а.с. 170), позивач виявляє бажання повернутись в країну походження, але через брак коштів не має такої можливості.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання їй статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 128,160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про скасування рішення від 31.12.2014 року № 790-14 - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Катаєва Е.В.

Суддя Андрухів В.В.