Справа № 826/17575/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 квітня 2015 року № 826/17575/14

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Служби безпеки України (надалі також - відповідач), в якому просив:

- визнати неправомірними дії Служби безпеки України щодо неприйняття рішення за результатами звернень позивача від 08 липня, 14 серпня, 03 вересня 2014 року та фактичного залишення їх без розгляду щодо неправомірного звільнення позивача з посади, зарахування у розпорядження начальника Головної інспекції, неприйняття рішення про зарахування позивача на посаду та невиплату грошового забезпечення;

- зобов'язати Службу безпеки України поновити позивача на попередній посаді;

- зобов'язати Службу безпеки України сплатити позивачу грошове забезпечення з часу закінчення розпорядження до моменту поновлення на посаді з урахуванням підвищень основних та додаткових його видів, що - відбувались у період звільнення позивача з посади до моменту поновлення;

- зобов'язати Службу безпеки України відшкодувати позивачу моральну шкоду, заподіяну незаконним звільнення позивача з посади, невиплатою позивачу грошового забезпечення та фактичним залишенням звернень без розгляду у розмірі 50 % від суми грошового забезпечення за період з моменту мого звільнення до моменту поновлення за посадою, з якої позивача звільнено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2014р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду в порядку ст. 100 КАС України з підстав пропущення встановленого строку звернення до суду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015р. апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції задоволено частково, скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2014р. в частині залишення без розгляду позовних вимог про визнання неправомірними дій Служби безпеки України щодо неприйняття рішення за результатами розгляду звернення (рапорту) ОСОБА_1 від 03.09.2014 року та фактичного залишення його без розгляду щодо неправомірного звільнення з посади, зарахування у розпорядження начальника Головної інспекції; неприйняття рішення про зарахування на посаду та невиплату грошового забезпечення; зобов'язання відшкодувати моральну шкоду, заподіяну фактичним залишенням звернення (рапорту) від 03.09.2014 року без розгляду, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині.

24.03.2015р. в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

01.04.2015р. через канцелярію суду надійшла письмова заява представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, у якій вона просила:

- визнати протиправними дії службових осіб, щодо виведення позивача, на підставі наказу Голови СБ України генерал-майора Якименка О.Г. № 1270-ос від 29.10.2013 року з 15.10.2013 року у розпорядження начальника Головної інспекції за підпунктом «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі - Положення), у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів;

- визнати протиправною бездіяльність службових осіб СБ України щодо

призначення позивача на посаду у період перебування у розпорядженні та після закінчення

строку перебування у розпорядженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2015р. позовні вимоги про визнання протиправними дій службових осіб, щодо виведення позивача, на підставі наказу Голови СБ України генерал-майора Якименка О.Г. № 1270-ос від 29.10.2013 року з 15.10.2013 року у розпорядження начальника Головної інспекції за підпунктом «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі - Положення), у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів та визнання протиправною бездіяльності службових осіб СБ України щодо не призначення позивача на посаду у період перебування у розпорядженні та після закінчення строку перебування у розпорядженні, залишено без розгляду з підстав пропущення строку звернення до суду.

Відтак, у межах даної справи підлягають розгляду та вирішенню позовні вимоги про:

- визнання неправомірними дій Служби безпеки України щодо неприйняття рішення за результатами розгляду звернення (рапорту) ОСОБА_1 від 03.09.2014 року та фактичного залишення його без розгляду щодо неправомірного звільнення з посади, зарахування у розпорядження начальника Головної інспекції, неприйняття рішення про зарахування на посаду та невиплату грошового забезпечення;

- зобов'язання відшкодувати моральну шкоду, заподіяну фактичним залишенням звернення (рапорту) від 03.09.2014 року без розгляду.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як зазначає у своїй позовній заяві ОСОБА_1, він тричі (рапорти від 08.07.2014р., від 14.08.2014р. та від 03.09.2014р.) звертався до Голови СБУ Наливайченка В.О. щодо подальшого проходження військової служби в СБУ після закінчення терміну перебування у розпорядженні - 06.03.2014р. Проте, як зазначає позивач, Служба безпеки України на вказані звернення не надала належної відповіді, зокрема не надано правової оцінки щодо повідомлення позивачем про порушення керівництвом під час виведення позивача у розпорядження та перебування у ньому, вимог Положення та Інструкції про організацію проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом №772 від 14.10.2008р.

Також позивач покликався на те, що внаслідок неправомірних дій службових осіб СБУ, пов'язаних із незаконним звільненням позивача з посади та зарахування у розпорядження, недотримання порядку перебування у розпорядженні та залишення без розгляду звернень позивача спричинило йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою.

Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» (далі - Закон), Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 р. №1262/2007 (далі-Положення), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772 (далі-Інструкція), Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Як вже було судом встановлено, позивач тричі згідно рапортів від 08.07.2014, від 14.08.2014 та від 03.09.2014 звертався до Голови СБУ Наливайченка В.О. щодо подальшого проходження військової служби в СБУ після закінчення терміну перебування у розпорядженні. Проте, на вказані звернення відповідач надав, на думку позивача належної відповіді.

Так, суд зазначає, що завданням адміністративного суду у спірних правовідносинах є перевірка правомірності (легальності) дій відповідача при розгляді відповідних рапортів позивача з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує із матеріалів справи, у своєму першому рапорті від 08.07.2014р. позивачем порушувалися питання щодо:

- неправомірності виведення його у розпорядження начальника Головної інспекції СБ України, оскільки при цьому нібито було порушено вимоги п.4.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (затверджена наказом СБУ від 14.10.2008 № 772, далі - Інструкція-772);

- невизначення робочого місця.

Проте, як зазначає відповідач, жодних доказів щодо неправомірності зарахування позивача у розпорядження останнім надано не було, наказ Голови СБУ від 29.10.2013р. № 1270-ос в частині зарахування його у розпорядження не оскаржено у встановлені законом порядку та строки.

Дослідивши зміст рапорту позивача від 08.07.2014р. (копія якого подана ним до суду), судом встановлено, що позивачем дійсно не долучалось жодних документальних підтверджень викладених у ньому обставин.

Поряд з цим, в межах судового розгляду справи підтверджено, що за результатами опрацювання рапорту позивача від 08.07.2014р., за дорученням Голови СБУ Наливайченка В.О. позивача було поінформовано листом начальника Головної інспекції СБУ генерал-майора Кіцула Ю.В. від 31.07.2014р. № 3/3277.

При цьому, зі змісту листа відповідача від 31.07.2014р. № 3/3277 вбачається, що на порушені у зверненні від 08.07.2014р. питання позивачу було надано вичерпні відповіді, зокрема про:

- визначення функціональних обов'язків, а також виділення робочого місця, про що позивача було ознайомлено під підпис (реєстр. № 3/3727 від 31.10.2013);

- відсутність підстав для подальшого перебування його у розпорядженні прямого начальника - начальника Головної інспекції СБУ, у зв'язку з чим Головою СБУ прийнято рішення про звільнення з військової служби у встановленому законом порядку.

Водночас, доводи позивача про не прийняття рішення за результатами розгляду його звернення від 03.09.2014р. та фактичного його залишення без розгляду, суд відхиляє, з огляду про наступне.

Змістовний аналіз рапортів позивача від 14.08.2014р. та від 03.09.2014р., свідчить, їх подача обумовлена незгодою позивача з відповіддю відповідача на його перше звернення (рапорт) від 08.07.2014р.

Так, у рапорті від 03.09.2014р. щодо неправомірних дій службових осіб Управління режиму, документального забезпечення і контролю СБУ (надалі також - УРДЗК СБУ) позивачем фактично оскаржується відповідь УРДЗК СБУ від 19.08.2014р. № 22/2-2664, надана позивачу на його друге звернення від 14.08.2014р.

В аспекті викладеного, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі-Статут внутрішньої служби), зазначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до ст.110 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут) усі військовослужбовці мають право надсилати письмові звернення або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів досудового розслідування та інших державних органів у разі.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що Статут внутрішньої служби визначає загальні права та обов'язки військовослужбовців Збройних Сил України, їх взаємовідносини тощо. Дисциплінарний статут визначає сутність військової дисципліни, обов'язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також конкретизує порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Враховуючи вищевикладене, обумовлюється висновок проте, норми Статуту внутрішньої служби співвідносяться з нормами Дисциплінарного статуту як загальні та спеціальні правові норми.

Зі змісту листа УРДЗК СБУ від 19.08.2014р. №22/2-2664 вбачається, що на друге звернення позивача від 14.08.2014р., останньому роз'яснено на необхідність дотримання ним статутних вимог.

Відповідно ст. 117 Дисциплінарного статуту забороняється надсилати заяви та скарги військовослужбовців тим посадовим особам або органам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Проте, зважаючи на те, що у своєму першому звернені від 08.07.2014р. позивачем жодних дій керівництва Головної інспекції СБУ позивачем не оскаржувалося, відтак доводи позивача у своїх наступних зверненнях про порушення відповідачем вимог ч. 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» (про заборону направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються) визнаються судом безпідставними. Таким чином, розгляд першого звернення від 08.07.2014р. начальником Головної інспекції СБУ генерал-майором Кіцулом Ю.В., як безпосереднім начальником позивача, відповідав вимогам статутів, як спеціальних приписів законодавства, що урегульовує специфіку спірних правовідносин.

Так, в подальшому, за наслідком розгляду рапорту позивача від 03.09.2014р., за дорученням Голови СБУ Наливайченка В.О. Управлінням роботи з особовим складом СБУ, позивачу надано відповідь листом від 03.10.2014р. № 11/1/1 -Б-64/64, у якому, зокрема, зазначалося, що організацію службової діяльності покладено на начальника, у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець, тобто на начальника Головної інспекції СБУ.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що начальником Головної інспекції СБУ на порушені у зверненнях питання було надано відповідь листом від 31.07.2014р. №3/3277, суд прийшов до висновку проте, що на всі порушені у зверненнях питання позивач отримав вичерпні відповіді, звернення були розглянуті повноважними особами у межах строків розгляду звернень відповідно до вимог ст. 119 Дисциплінарного статуту - протягом одного місяця від дня отримання.

Згідно зі ст. 118 Дисциплінарного статуту пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання і з приводу їх вжито необхідних заходів або дано вичерпні відповіді.

Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що весь виклад фактичних обставин справи, ґрунтується на суб'єктивних судженнях позивача щодо неналежності наданих йому за наслідками розгляду його рапортів, відповідачем.

Проте, особливу увагу суд звертає увагу на те, що до компетенції суду не належить інспектування належності тексту відповідей суб'єкта владних повноважень, наданих за результатами розгляду заяв, звернень чи рапортів тощо, в аспекті їх буквального змісту. Так, завданням суду в таких випадках, є дослідження питань наступних питань: чи надані такі відповіді/ розглянуті відповідні заяви (звернення, рапорти) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з тим, як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відносно позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, судом, виходячи з положень пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», визнаються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, заявляючи вимогу про шкоду, та якими доказами це підтверджується.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень доведено правомірність оспорюваних дій.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур