Справа № 2а-15/10/2270/17
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2015 р. м. Київ К/9991/64803/11

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Карась О.В. - головуючий, судді Олендер І.Я., Рибченко А.О.,

при секретарі судового засіданні Гончар Н.О.,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лада-Каміс» (далі - Товариство)

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2011

зі справи № 2а-15/10/2270/17

за позовом Товариства

до Кам'янець-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Хмельницької області (далі - Інспекція)

про скасування податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про скасування податкового повідомлення-рішення від 17.12.2009 № /0, згідно з яким позивачеві визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 23373,90 грн. (у тому числі 20620 грн. за основним платежем та 2753,90 грн. за штрафними санкціями).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.03.2010 позов задоволено з посиланням на відповідність витрат платника на оплату автобусних перевезень критерію документальної підтвердженості, також, за висновком суду, поїздки працівників Товариства, зумовлені виконанням роботи із супроводу дітей до місця оздоровлення, є службовим відрядженням у розумінні Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2011 назване рішення суду першої інстанції скасовано; у позові відмовлено. У прийнятті цієї постанови апеляційний суд погодився з висновком Інспекції про те, що витрати Товариства на оплату послуг з перевезення, наданих суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не підтверджені відповідними змісту цих операцій первинними документами. Крім того, апеляційний суд зазначив про відсутність у Товариства підстав для відрядження працівників його структурного підрозділу.

Посилаючись на невідповідність висновків апеляційного суду вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам даної справи, Товариство звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду зі справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне задовольнити розглядувані касаційні вимоги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято Інспекцією за наслідками проведення документальної невиїзної перевірки Товариства з питань достовірності відображення у декларації з податку на прибуток за 3 квартали 2009 року інших витрат за період з 01.01.2009 по 30.09.2009. Під час цієї перевірки податковий орган дійшов висновку про протиправне відображення платником у складі валових витрат вартості послуг з перевезення пасажирів у режимі нерегулярних пасажирських перевезень у сумі 72802 грн., наданих суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рамках виконання договорів від 01.06.2009, за відсутності дорожніх листів, узгоджених схеми маршруту та розкладу руху з територіальним органом Державтоінспекції, документів страхування пасажирів, складенням яких обов'язково повинні оформлюватися розглядувані операції.

Також під час цієї перевірки Інспекція не визнала право Товариства на відображення у податковому обліку витрат, понесених у зв'язку із службовим відрядженням працівників до структурного підрозділу Товариства - дитячого оздоровчого центру «Кабельник», які, за твердженням відповідача, були прийняті на роботу саме у цей структурний підрозділ.

На час виконання розглядуваних операцій порядок відображення витрат у податковому обліку платника було визначено у статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Так, підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 цієї статті Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону заборонено відносити до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Таким чином, обов'язковою умовою відображення витрат у податковому обліку платника є їх підтвердження належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Як вбачається з установлених судами обставин справи, у рамках виконання своїх договірних зобов'язань щодо організації оздоровлення дітей шкільного віку застрахованих осіб у дитячому оздоровчому центрі «База відпочинку «Кабельник» за договором про організацію та фінансування оздоровлення дітей у 2009 році від 01.06.2009, укладеним позивачем та Хмельницьким обласним відділенням Фонду обов'язкового страхування з тимчасової втрати працездатності, Товариством було замовлено послуги з перевезення пасажирів автобусами у суб'єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Виконання послуг з перевезення оформлено актами здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг). Також на підтвердження фактичного виконання розглядуваних операцій позивачем подано списки дітей, які перевозилися у процесі надання цих послуг, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів (якими виконувалися перевезення), ліцензійні картки на ці транспортні засоби.

Слід зазначити, що податкове законодавство не містить вичерпного переліку первинних облікових документів, які є підставою для визнання у податковому обліку витрат платника. Основним критеріям є наявність в облікових документах обов'язкових реквізитів, що дозволяють ідентифікувати господарську операцію. Законодавець свідомо відмовився від закритого переліку як конкретних витрат платника, які можуть бути враховані при розрахунку бази оподаткування, так і від переліку документів, якими мають підтверджуватися ці витрати, з огляду на різноманітність змісту та форм економічної діяльності, видів можливих витрат і порядку їх документування, що при детальному та вичерпному їх нормативному закріпленні призвело б до обмеження прав платника.

У справі, що переглядається, подані платником документи у сукупності містять необхідні для цілей оподаткування відомості щодо змісту розглядуваних операцій з поставки позивачеві послуг з перевезення (у тому числі маршрут перевезення), вартості цих послуг та дозволяють ідентифікувати безпосередніх учасників цих операцій, у зв'язку з чим у Інспекції були відсутні підстави для невизнання права Товариства на врахування цих витрат при визначенні оподатковуваного доходу.

Правильною є і надана судом першої інстанції правова оцінка по епізоду щодо відображення позивачем у складі валових витрат підприємства витрат, пов'язаних з відрядженням працівників Товариства до дитячого оздоровчого центру «Кабельник» для супроводу дітей. Так, за наслідками дослідження трудових договорів між Товариством та цими працівниками, суд дійшов висновку про прийняття відповідних осіб на роботу на умовах строкового трудового договору.

Направлення ж Товариством таких осіб до іншої місцевості для виконання роботи відповідає поняттю службового відрядження у тому значенні, в якому воно вжито в Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (у загальних положенням цієї Інструкції службове відрядження визначено як поїздку працівника за розпорядженням керівника підприємства, об'єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи).

Податковим органом не виявлено фактів подвійного відображення витрат на відрядження цих працівників у податковому обліку Товариства та його структурного підрозділу.

Зі змісту оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції не вбачається мотивів для надання іншої правової оцінки обставинам даної справи, ніж надана судом першої інстанції.

В силу вимог частини першої статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оцінка судом доказів на своїм внутрішнім переконанням не означає допустимості їх необґрунтованої оцінки, при якій змістовно тотожні обставини отримують діаметрально протилежне тлумачення, без зазначення причин для цього. Така оцінка обставин справи не може бути визнана об'єктивною.

Оскільки у даному разі апеляційний суд фактично надав іншу юридичну оцінку обставинам справи, встановленим судом першої інстанцій, без належного мотивування причин цього, то Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне скасувати оскаржувану постанову Львівського апеляційного адміністративного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції зі справи як помилково скасоване.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лада-Каміс» задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2011 зі справи № 2а-15/10/2270/17 скасувати.

3. Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.03.2010 зі справи № 2а-15/10/2270/17 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.В. Карась
судді:І.Я. Олендер
А.О. Рибченко