Справа № 352/1031/14-а
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Справа № 876/5838/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тисменицького районного центру зайнятості про стягнення недоотриманої допомоги по безробіттю,-

В С Т А Н О В И В :

01 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з Тисменицького районного центру зайнятості допомогу в розмірі 4147,67 грн. за період з жовтня 2013 року по березень 2014 року включно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач як безробітний одержував допомогу по безробіттю в розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум, що є порушенням ст.46 Конституції України.

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області постановою від 20 травня 2014 року в задоволенні позову відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що при винесенні рішення суд першої інстанції порушив ст. 46 Конституції України, ст.6, 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Крім того, суд не взяв до уваги рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року, в якому зазначено, що виплата соціальної допомоги в розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум є порушенням Конституції.

За таких обставин, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає можливим здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 після закінчення навчання у коледжі електронних приладів, з 08.10.2013 року перебуває на обліку як безробітний у Тисменицькому районному центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю.

Згідно довідки Тисменицького районного центру зайнятості №147 від 29.04.2014 року розмір допомоги, яка виплачується позивачу становить: за жовтень 2013 р.- 298,33 грн., з листопада 2013р. по березень 2014р. - 544,00 грн.

Загальний страховий стаж позивача складає 0 років.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що допомога по безробіттю позивачу має виплачувалася в розмірі, визначеному Постановою Правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття «Про мінімальний розмір допомоги по безробіттю» від 12.04.2012р. №327 (із змінами).

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є помилковими.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування відповідно до Конституції України визначають принципи та загальні правові, фінансові і організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян в Україні.

Відповідно до ст. 31 Основ, строки введення загальнообов'язкового державного соціального страхування в Україні, яке забезпечить досягнення гарантій, передбачених Конституцією України, визначаються в законах України з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Страхування громадян на випадок безробіття є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування і здійснюється на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 року №1533-ІІІ Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України в особі виконавчих дирекцій Фонду, функції яких згідно статті 12 Закону України виконують органи державної служби зайнятості.

Статтею 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що Застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і45 Кодексу законів про працю України, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Підпунктом 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом участі в загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч. 2, 3 статті 8 Конституції України передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" визначено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 "Про Державний бюджет України на 2011 рік" зазначив, що неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України (254к/96-ВР), і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Європейський суд з прав людини з даного питання висловив свою позицію, зокрема у рішенні (справа "Проніна проти України" (Заява N 63566/00, Страсбург, 18 липня 2006 року). У своєму рішенні Європейський суд з прав людини, зазначив, що у цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалася, зокрема, на положення статті 46 Конституції (254к/96-ВР ), заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції…. На думку Суду, національні суди, цілком ігнорували цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції (п.26). Відповідно було порушення цього положення.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року визначено, що суди повинні застосовувати Конвенцію і рішення Європейського суду як джерело права; у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009 року визначено, що у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно із Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року (№3477-IV) є джерелом права та підлягають застосовуванню в даній справі.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що дії Львівського міського центру зайнятості в частині нарахування, призначення та виплат допомоги по безробіттю в розмірі, нижчому за прожитковий мінімум, встановленого законом на особу працездатного віку є протиправними, оскільки порушують конституційне і гарантоване державою право на достатній життєвій рівень для кожного, а тому позовні вимоги є підставними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

При цьому, суд не бере до уваги покликання відповідача на те, що розмір допомоги по безробіттю визначено постановою Правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття від 12.04.2012 року №327 (із змінами), якою встановлено мінімальний розмір допомоги за даних обставин, в сумі 544 грн., оскільки ст. 46 Конституції України визначає, що соціальні виплати та допомоги не можуть бути менші прожиткового мінімуму громадян.

Оскільки допомога по безробіттю для позивача є основним джерелом існування, то відповідач зобов'язаний був призначити її не меншою ніж прожитковий мінімум громадян.

Разом з тим, при зверненні до суду позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, передбачений ч.2 ст.99 КАС України та не наведено поважних причин його пропуску.

Відповідно до ст.100 КАС України - адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду.

Беручи до уваги строк звернення позивачки до суду, а саме - 01 травня 2014 року, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про стягнення недоотриманої допомоги по безробіттю за період з 08 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2013 року включно слід залишити без розгляду.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції допустився помилки в частині застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційний суд визнає правильним апеляційні скарги задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 203, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2014 року у справі № 352/1031/14-а скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Тисменицького районного центру зайнятості про стягнення недоотриманої допомоги по безробіттю за період з 08 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2013 року включно - залишити без розгляду.

Визнати протиправними дії Тисменицького районного центру зайнятості в частині нарахування ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, у розмірі нижчому за прожитковий мінімум, встановленого законом на особу працездатного віку.

Зобов'язати Тисменицький районний центр зайнятості перерахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по безробіттю згідно ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», починаючи з 01 листопада 2013 року, в розмірі не нижче прожиткового мінімуму, встановленого законом на особу працездатного віку, з врахуванням виплачених сум.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

Р.Й. Коваль