Справа № 810/337/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/337/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кушнова А.О. Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

21 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року у справі за позовом управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Фастівському районі про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Фастівському районі про стягнення заборгованості з відшкодування витрат на виплату пенсії у зв'язку з втратою годувальника та витрат на виплату допомоги на поховання на загальну суму 753,18 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість постанови суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в листопаді 2014 року позивач та відповідач підписали акт щомісячної звірки витрат по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання № б/н від 01.12.2014 р.

Відповідно до зазначеного акта щомісячної звірки за листопад 2014 р. по особових справах потерпілих, відповідачем не прийнята до відшкодування сума витрат на виплату та доставку пенсій у зв'язку з втратою годувальника та витрат на виплату допомоги на поховання на загальну суму 753,19 грн. по наступних особах: ОСОБА_2 - 143,83 грн. допомоги на поховання та ОСОБА_3 - 609,36 грн. пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

З вищевикладеного вбачається, що сума не відшкодованих Відділенням Фонду витрат на виплату та доставку пенсії у зв'язку з втратою годувальника та виплату допомоги на поховання за листопад 2014 р. становить 753,19 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про примусове стягнення з відповідача вказаної заборгованості, розмір якої у прохальній частині позову становить 753,18 грн.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується колегія, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі по тексту - Основи), залежно від страхового випадку є такі види загальнообов'язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими поховання; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України. Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Види соціальних послуг та матеріального забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням визначені у статті 25 Основ. Усі види страхування, крім медичного, включають в себе допомогу на поховання.

Статтею 21 Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі по тексту - Закон № 1105-XIV) визначено соціальні послуги та виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом. Так, у разі настання страхового випадку він у встановленому законом порядку повинен, зокрема, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачувати відповідні кошти йому або особам, які перебували на його утриманні; організовувати поховання померлого, відшкодовувати вартість пов'язаних з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Пунктом 5 частини першої статті 24 Закону № 1105-XIV Фонд зобов'язано співпрацювати з фондами з інших видів соціального страхування у фінансуванні заходів, пов'язаних з матеріальним забезпеченням та наданням соціальних послуг застрахованим, у кожному конкретному випадку спільно приймаючи рішення щодо того, хто з них братиме участь у фінансуванні цих заходів.

Відповідно до частини восьмої статті 34 Закону № 1105-XIV у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на його поховання несе Фонд згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 2 та 5 Порядку проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року № 826 (далі по тексту - Порядок №826), витрати на поховання провадяться у разі смерті потерпілого, що настала за обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, перелік яких наведено Кабінетом Міністрів України. Організація поховання працівника, який загинув на виробництві або помер у лікарні під час лікування отриманої на виробництві травми, проводиться страхувальником.

Відповідно до абзацу другого частини дев'ятої статті 34 Закону № 1105-XIV у разі смерті потерпілого, який одержував страхові виплати і не працював, розмір відшкодування шкоди особам, зазначеним у статті 33 цього Закону, визначається виходячи із суми щомісячних страхових виплат і пенсії, які одержував потерпілий на день його смерті, з відповідним коригуванням щомісячних страхових виплат згідно із статтею 29 цього Закону. Причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів.

Зі змісту частини четвертої статті 26 Основ, частини другої статті 24 Закону № 1105-XIV убачається: якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика та відшкодувати понесені ним витрати.

Отже, за змістом наведених положень Закону № 1105-XIV та Порядку № 826, затвердженого на виконання частини восьмої статті 34 цього Закону, Фонд зобов'язаний відшкодовувати виплачені іншими страховиками суми допомоги на поховання лише тих осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, тобто за умови наявності причинного зв'язку їх смерті з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

При цьому суд першої інстанції вірно звернув увагу, що положення пункту 4 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України та Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 4 березня 2003 року N 5-4/4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 травня 2003 року N 376/7697, яким зобов'язано Фонд відшкодовувати Пенсійному фонду витрати на допомогу на поховання сім'ї померлого або особі, яка здійснила поховання особи, котра отримувала пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, суперечить положенням Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV.

Так, зокрема, стаття 21 цього Закону пов'язує виникнення такого обов'язку у Фонду зі смертю працівника, а не з отриманням померлим, який не працював, зазначеної вище пенсії.

Аналогічну правову позицію щодо застосування наведених норм матеріального права викладено у судових рішеннях Верховного Суду України у подібних правовідносинах (постанова від 23 квітня 2013 року №21-108а13, постанова від 23 травня 2011 року №21-48а11).

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

У зв'язку з цим, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що відшкодуванню підлягає допомога на поховання особи, яка отримувала пенсію по інвалідності, в той же час відсутня необхідність встановлення причинно-наслідкового зв'язку між смертю такої особи та одержаним на виробництві каліцтвом або ушкодженням.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в листопаді 2014 року відповідачем не прийнято до відшкодування суму витрат на виплату допомоги на поховання ОСОБА_2 в сумі 143,83 грн.

Так, згідно Витягу із акту огляду у МСЕК до довідки серії КИО-1 № 018558 в результаті трудового каліцтва ОСОБА_2 довічно визначено другу групу інвалідності.

Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть ОСОБА_2помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 76 років, про що 24.10.2014 складено відповідний актовий запис №56.

В той же час, позивачем не доведено та не надано доказів причинно-наслідкового зв'язку між смертю ОСОБА_2 та професійним захворюванням або трудовим каліцтвом.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача були всі правові підстави для відмови у включенні до акту звірки за листопад 2014 року витрат на поховання ОСОБА_2

Стосовно неприйняття відповідачем до відшкодування суми витрат на виплату та доставку пенсій у зв'язку з втратою годувальника за листопад 2014 р., призначених ОСОБА_3 - в сумі 609,36 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону № 1105-XIV, у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом "д" пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Частиною другою вказаної статті визначено перелік осіб, які належать до непрацездатних, а саме:

1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;

2) жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють;

3) інваліди - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності;

4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов'язаний виплачувати аліменти;

5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Згідно із частинами 3-4 статті 33 Закону № 1105-XIV, право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку.

Пенсія у разі смерті годувальника призначається і виплачується згідно із законодавством.

З розпорядження управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі №151884 від 24.11.2014 вбачається, що пенсія по втраті годувальника була призначена ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку зі смертю годувальника ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).

Крім того, у розпорядженні УПФУ в м. Фастові та Фастівському районі №151884 від 24.11.2014 встановлено, що заявник на отримання пенсії ОСОБА_3 працює, тобто не є непрацездатною в розумінні ч. 1 ст. 33 Закону України № 1105.

За таких обставин та враховуючи непідтвердження правового статусу ОСОБА_3, як непрацездатної та такої, яка перебувала на утриманні померлого або мала на день його смерті право на одержання від нього утримання, суд доходить висновку щодо відсутності у дружини померлого ОСОБА_4 права на отримання пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність відмови відповідачем у включенні до акту звірки за листопад 2014 року витрат на виплату та доставку пенсії у зв'язку з втратою годувальника за листопад 2014 р., призначеної ОСОБА_3- в сумі 609,36 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.