Справа № 821/3941/13-а
Суддя: Моторний О.А.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 року м. Київ К/800/23392/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Моторного О.А.

Суддів Борисенко І.В.

Кошіля В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Цюрупинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області

на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 30.10.2013

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014

у справі № 821/3941/13-а

за позовом Фермерського господарства "Турбаї"

до Цюрупинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 30.10.2013, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014, позов задоволено: скасовано податкове повідомлення-рішення від 08.10.2013 № ; визнано протиправними дії відповідача щодо позбавлення позивача статусу суб'єкта спеціального режиму оподаткування.

В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Фермерське господарство "Турбаї" зареєстровано рішенням Цюрупинської районної державної адміністрації 10.11.2004 та взято на податковий облік в ДПІ у Цюрупинському районі Херсонської області 10.11.2004.

Позивач є суб'єктом спеціального режиму оподаткування (свідоцтво від 01.09.2012 №200061184). Згідно довідки від 09.04.2013 №1315/10/15-015, виданої ДПІ у Цюрупинському районі Херсонської обл., позивач є платником фіксованого сільськогосподарського податку на 2013 рік

Також, встановлено, що основними видами діяльності господарства є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; вирощування однорічних і дворічних культур; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; оптова торгівля квітами та рослинами; оптова торгівля фруктами та овочами.

За результатами проведеної податковим органом документальної невиїзної позапланової перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.07.2013, складено акт № 394/22-0/33201869 від 27.09.2013, в якому встановлено порушення позивачем: завищення на суму 2 211 397,00 грн. та на 96,26 грн. вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом 12 податкових звітних періодів сукупно; п. 308.4 ст. 308 ПК України, а саме: ФГ "Турбаї" не може бути сільськогосподарським виробником; п. 209.6 ст. 209 ПК України; п. 209.11 ст. 209 ПК України, а саме: ФГ "Турбаї" не може бути суб'єктом спеціального режиму; п. 209.2, п. 209.11 ст. 209, п. 200.1 ст. 200 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість по загальній декларації на суму 425 753,00 грн.

На підставі акта перевірки, відповідачем 08.10.2013 було прийняте податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 532 191,25 грн., у тому числі за основним платежем - 425 754,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 106 438,25 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із п. 201.6 ст. 201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать, що 05.02.2013 між ПАТ "Креатив" та ФГ "Турбаї" було укладено договір купівлі-продажу (постачання) насіння соняшнику урожаю 2012 року у кількості 500 тонн на загальну суму 2525000,00 грн., за умовами якого ФГ "Турбаї" (продавець) зобов'язується передати у власність ПАТ "Креатив" (покупець) вищезазначену кількість насіння соняшника за вказану суму.

На виконання зазначеного договору, ПАТ "Креатив" на розрахунковий рахунок ФГ "Турбаї" перераховані грошові кошти в сумі 2 525 000,00 грн. (платіжне доручення №409 від 12.02.2013 року), а останній в свою чергу здійснив поставку товару.

Позивачем на адресу ПАТ "Креатив" 12.02.2013 за №1/2 виписана податкова накладна на загальну суму 2 525 000,00 грн., яка зареєстрована у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Сума податку на додану вартість в розмірі 423 077,00 грн. за вказаною господарською операцією задекларована позивачем в декларації з податку на додану вартість (скорочена) за лютий 2013 року у рядку " 7" податкові зобов'язання та в рядку " 17" сума, яка залишається в розпорядженні сільськогосподарського товаровиробника та спрямовується на спеціальний рахунок.

Реалізація насіння соняшника позивачем на адресу ПАТ "Креатив" підтверджується видатковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи.

Також, встановлено, що як на час здійснення господарської операції, так і до теперішнього часу, позивач та його контрагент зареєстровані як платники податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що позивачем були виконанні вимоги податкового законодавства щодо відображення та декларування сум податку на додану вартість у податковій звітності за господарською операцією щодо продажу насіння соняшнику.

Крім того, згідно до положень п. 301.1 ст. 301 Податкового кодексу України, платниками податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Об'єктом оподаткування фіксованим сільськогосподарським податком, згідно з пунктом 302.1 ст. 302 ПК України, є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Положеннями п. 308.6 ст. 308 ПК України передбачено, що реєстрація сільськогосподарського товаровиробника платником податку скасовується: у разі подання платником податку письмової заяви щодо добровільного зняття з такої реєстрації; за рішенням контролюючого органу: а) якщо такий платник податку ліквідується, у тому числі шляхом злиття, приєднання або перетворення; б) у разі встановлення за результатами документальної перевірки недотримання платником податку положень статті 301 цієї глави. При цьому такий платник податку зобов'язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування починаючи з наступного місяця після місяця, у якому було встановлено таке порушення.

З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку позивача було позбавлено статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку саме через недотримання положень статті 301 ПК України - за перевищення частки несільськогосподарського товаровиробництва з вересня 2012 року по лютий 2013 року (25% загального обсягу доходу суб'єкта господарювання).

Відповідно до п. 308.4 ст. 308 ПК України, дохід сільськогосподарського товаровиробника, отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки (крім підакцизних товарів, за винятком виноматеріалів виноградних (коди згідно з УКТ ЗЕД 2204 29-2204 30), вироблених на підприємствах первинного виноробства для підприємств вторинного виноробства, які використовують такі виноматеріали для виробництва готової продукції, включає доходи, отримані від: реалізації продукції рослинництва, що вироблена (вирощена) на угіддях, які належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування, а також продукції рибництва, виловленої (зібраної), розведеної, вирощеної у внутрішніх водоймах (озерах, ставках і водосховищах), та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях; реалізації продукції рослинництва на закритому ґрунті та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях; реалізації продукції тваринництва і птахівництва та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях; реалізації сільськогосподарської продукції, що вироблена із сировини власного виробництва на давальницьких умовах, незалежно від територіального розміщення переробного підприємства.

Слід зазначити, що судами попередніх інстанцій вірно визначено зміст поняття знаходження сільськогосподарських угідь на праві власності чи користування у платника фіксованого сільськогосподарського податку із застосуванням положень пп. 14.1.233 п. 14.1 ст. 14 ПК України, згідно яких сільськогосподарські угіддя - це рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги.

Отже, сільськогосподарські угіддя знаходяться на земельних ділянках сільськогосподарського призначення.

Відповідно до пп. 14.1.77 п. 14.1 ст. 14 ПК України, землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

Аналізуючи наведені норми, судами вірно враховано, що для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку землі, що використовуються сільськогосподарським товаровиробником для виробництва продукції рослинництва, повинні знаходитись у власності чи користування такого виробника.

Крім того, Податковий кодекс України не уточнює вимоги до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки. Будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, не зважаючи з яких підстав виникло таке право, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Враховуючи положення п. 308.4 ст. 308 ПК України, для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції рослинництва, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користування особи на будь-яких умовах.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що земельне законодавство України вимагає державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок та про те, що право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Разом із тим, податковим законодавством не вимагається державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

З урахуванням пріоритетності норм Податкового кодексу України перед нормами інших галузей права у регулюванні податкових правовідносин, судами обох інстанцій вірно зазначено, що недотримання норм земельного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок не може бути перешкодою для кваліфікації сільськогосподарських угідь як таких, що знаходяться у користування товаровиробника для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку. Виникнення орендних відносин відповідно до вимог земельного законодавства не є обов'язковою умовою для визнання сільськогосподарських угідь такими, що знаходяться в користуванні платника фіксованого сільськогосподарського податку. Оренда є лише одним із видів права користування землею.

Таким чином, вірними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку в юридичної та/або фізичної особи є сільськогосподарською продукцією у розумінні глави 2 розділу ХІV ПК України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки. Відповідно, така продукція повинна враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва у розмірі 75 відсотків, необхідної для набуття та підтвердження особою статусу платника сільськогосподарського товаровиробництва. Сільськогосподарська продукція рослинництва, вирощена платником фіксованого сільськогосподарського податку на будь-яких використовуваних ним земельних ділянок, у тому числі орендованих, незалежно від стану державної реєстрації відповідних орендних договорів, не може оподатковуватися за іншими правилами, ніж у режимі фіксованого сільськогосподарського податку.

Доводи, наведені скаржником в касаційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином з'ясовані обставини справи та дано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів не встановлено.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Цюрупинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області відхилити.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 30.10.2013 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, установленому статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: (підпис) О.А. Моторний
Судді(підпис) І.В. Борисенко
(підпис) В.В. Кошіль