Справа № 826/5871/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/5871/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 квітня 2015 року № 826/5871/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Віруцькій О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства "Транс-Оболонь"

до

Київської міської ради

про

визнання недійсним та скасування рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство “Транс-Оболонь” звернулось до суду з позовом до Київської міської ради про визнання недійсним та скасування п. 605 додатку до рішення від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень ст. 288 Податкового кодексу України».

Протягом всього часу з моменту укладення згаданого договору, позивачем сплачувались до державного бюджету суми орендної плати за вказану земельну ділянку у розмірах, передбачених п.п.2.1 договору, а саме 1% у рік від її грошової оцінки.

Між тим, 28 лютого 2013 року на ХІ сесії VI скликання відповідачем було прийняте рішення № 89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень ст. 288 Податкового кодексу України».

Вказаним рішенням внесено зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивши річну оренду плату розмірі 3 % (трьох відсотків) від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Позивач вважає, що вимога відповідача, викладена у п. 4 спірного рішення № 89/9146 не відповідає вимогам чинного законодавства, адже, питання сплати орендної плати (її розміру, форми та умов) визначаються на підставі укладених договорів оренди і стає обов’язковим до виконання для сторін не з моменту офіційного оприлюднення рішення орендодавцем з цього питання, а з моменту внесення змін до договору оренди за взаємною згодою сторін, якщо є така необхідність.

Позивач вказує, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 року порушено провадження у справі №910/4424/15-г за позовом заступника прокурора Оболонського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про внесення змін до вищевказаного договору. Таким чином, на думку позивача, відповідачем було прийнято рішення, яким в односторонньому порядку зобов'язано позивача внести та оформити зміни до договору оренди земельної ділянки в частині розміру орендної плати.

Також позивач зазначає, що згідно п. 274.1. ПК України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі одного відсотка від їх нормативної грошової оцінки. Таким чином вважає, що як на момент укладення договору між сторонами так і станом на час розгляду справи, розмір ставки податку (законодавчо визначений розмір податкових нарахувань на одиницю бази оподаткування) на земельну ділянку, що орендується позивачем становить один відсоток від її нормативної грошової оцінки та не може бути збільшений в односторонньому порядку. У зв’язку з викладеним позивач вважає, що саме оскаржуваним пунктом № 605 додатку до рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 порушуються права та інтереси позивача.

Представник позивача позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, в якості безпідставності позовних вимог відповідач зазначивши, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, а тому законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п.п. 1.2. цього договору земельна ділянка надається в тимчасове довгострокове користування строком на 24 (двадцять чотири) роки для обслуговування та експлуатації об’єктів автотранспортного підприємства на вул.. Богатирській, 11 у Мінському районі.

Відповідно до п.п. 2.1 вказаного договору плата за землю установлена в розмірі 1,0 % у рік від грошової оцінки земельної ділянки.

Пунктом 1 оскаржуваного рішення внесено зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивширічну оренду плату у розмірі трьох відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Пунктом 2 прийнятого рішення Київради передбачено орендарям земельних ділянок, зазначеним у додатку до цього рішення, забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок. Пунктом 4 рішення передбачено органам державної податкової служби контролювати дотримання орендарями земельних ділянок, зазначених у додатку до цього рішення, вимог цього рішення при подачі суб'єктами господарювання податкових декларацій і обчислення ними суми орендної плати та при нарахуванні фізичним особам суми орендної плати, а при адмініструванні орендної плати за ці земельної ділянки застосовувати розмір орендної плати, на рівні трьох відсотків, з моменту офіційного оприлюднення рішення Київради.

Вищезгадане рішення Київської міської ради №89/9146 від 28 лютого 2013 року офіційно оприлюднено 02 квітня 2013 року у газеті Київської міської ради “Хрещатик” та офіційному веб-сайті Київської міської ради (www.kmr.gov.ua).

Позивач вважає, що Київською міською радою було прийнято рішення яким в односторонньому порядку зобов’язано позивача внести та оформити зміни до договору оренди земельної ділянки в частині розміру орендної плати.

Позивач вважає оскаржуваний пункт додатку до рішення протиправним, та таким, що суперечить положенням Податкового, Земельного та Цивільного кодексів України, Закону України «Про оренду землі» та договору.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає наступне.

Відносини, пов’язані з орендою землі регулюються Земельним, Податковим та Цивільним кодексами України, іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п.34 ч.1 ст.26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” вирішення відповідно до закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Згідно ч.1 ст. 59 вищезазначеного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст. 15 Закону України “Про оренду землі” істотними умовами договору оренди землі є, серед іншого, об’єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.21 Закону України “Про оренду землі” орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

В силу пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обов’язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. При цьому, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України); орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.13 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року №220 в порядку ст.14 Закону України “Про оренду землі”, розмір орендної плати переглядається у разі, зокрема, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, та в інших випадках, передбачених законом.

При вирішенні спору суд виходить з правової позиції Вищого господарського суду України, викладеній в постанові Пленуму від 17.05.2011, № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», і зазначає наступне.

Статтею 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. При цьому надсилання орендарю пропозицій щодо внесення змін до договору оренди є правом, а не обов'язком орендодавця, тому недотримання останнім вимог частини другої статті 188 ГК України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору не позбавляє його права звернутися до господарського суду з позовом про зміну умов договору за наявності спору (тобто за відсутності згоди орендаря на зміну умов договору).

У відповідності до ч. 3 ст.653 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п.288.1 ст.288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Згідно п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою, зокрема, для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

При цьому, у відповідності до п.274.1 ст.274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що положеннями Податкового кодексу України передбачено, що питання встановлення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності вирішується за згодою сторін договору із визначенням розміру орендної плати в такому договорі оренди. При цьому, органи державної і комунальної власності не мають в договорах оренди встановлювати розмір орендної плати менший, ніж передбачено п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України.

Враховуючи, що п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України закріплює мінімальне та максимальне значення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, суд дійшов висновку, що орендна плата за такі земельні ділянки є регульованою законодавством ціною, а законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Отже, встановлення ст. 288 ПК України граничних розмірів річної орендної плати за земельну ділянку є підставою для приведення положень договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 22.11.1999 року у відповідність до вимог закону в частині визначення розміру орендної плати.

З огляду на викладене вбачається, що нормами чинного законодавства передбачено можливість зміни умов договору у випадках, встановлених договором або законом, і, оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленого умовами договору, що і було зроблено відповідачем в оскаржуваному рішенні.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що правовим наслідком внесення відповідних змін до договору оренди за згодою сторін є укладення додаткової угоди на підставі якої позивач буде зобов’язаний сплачувати узгоджений розмір орендної плати. При цьому саме рішення від 28.02.2013 № 89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень ст. 288 Податкового кодексу України» не створює безпосередньо обов’язку в оплаті орендної плати у розмірі більшому ніж визначено договором.

Проте, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач мотивує незаконність прийнятого відповідачем рішення № 89/9146, яке ним не оскаржується, а сам оскаржуваний пункт № 605 додатку до рішення імперативних приписів не містить.

На запитання суду в судовому засіданні представник позивача наполягав, що предметом оскарження є лише пункт рішення, а не рішення в цілому чи окрема його частина.

З огляду а викладене суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 11 Кодексу передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені саме відповідачем.

Таким чином судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов’язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Проте, позивачем не доведено, а судом не встановлено чим саме порушує вимоги чинного законодавства оскаржуваний пункт № 605 додатку до рішення від 28.02.2013 №89/9146.

Враховуючи те, що оскаржуваний пункт рішення фактично не порушує права та інтереси позивача суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства “Транс-Оболонь” відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В. І. Келеберда