Справа № 2а-16435/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м. Київ К/9991/92959/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2011 по справі № 2а-16435/11/2070

за позовом Фізичної особи -підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова

про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2010 року Підприємцем до суду заявлений позов про скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції від 09.12.2010 №/0/0, яким позивачеві визначено суму основного податкового зобов'язання з податку на додану вартість (ділі - ПДВ) у розмірі 9 091,66 грн. та фінансових санкцій - 4 545,84 грн., та від 09.12.2010 № 000334/1702/0, яким позивачеві донараховано суму основного податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 118 875,20 грн.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги задоволено, оскаржувані податкові повідомлення-рішення скасовано.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким Підприємцю у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена документальна планова виїзна перевірка Підприємця з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25.09.2008 по 30.06.2010, за підсумками якої складено акт від 01.12.2010 №12573/1702/.

У ході вказаної перевірки працівниками Державної податкової інспекції було встановлено порушення позивачем пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" та ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з доходів громадян", що призвели до заниження позивачем ПДВ на суму загальну суму 9 091,66 грн. та податку з доходів фізичних осіб на суму 118 875,20 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу вмотивовано тим, що позивач в порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" відніс до складу валових витрати на загальну суму 45 458,29 грн., пов'язані з придбанням будівельних матеріалів у контрагента ТОВ "Будівельні ресурси-08", які на думку контролюючого органу, фактично позивачем понесено не було, оскільки відсутні будь - які розрахункові чи платіжні документи, які б підтверджували перерахування коштів контрагенту за придбані будівельні матеріали. В ході перевірки також встановлено заниження позивачем податкового зобов'язання з ПДВ, яке виникло внаслідок включення до податкового кредиту суми ПДВ у розмірі 9 091,66 грн. у складі видатків за придбані будівельні матеріали, вартість яких, на думку контролюючого органу, не відноситься до складу валових витрат, та які не використовувались позивачем у власній господарській діяльності. Крім того, державний податковий орган зараховані Підприємцем на розрахунковий рахунок в банку готівкові кошти з призначенням платежу "поповнення оборотних засобів" визначив як дохід від підприємницької діяльності, оскільки такі кошти не мають підтвердження походження та підтвердження щодо їх оподаткування.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, зазначених висновків та результатів адміністративного оскарження відповідачем прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що до виручки від реалізації продукції не включаються власні кошти фізичної особи, внесені нею на власний банківський рахунок в якості "поповнення оборотних засобів", а отже вказані суми не можуть враховуватись при обчисленні об'єкту оподаткування податком з доходів фізичних осіб. Також суди дійшли висновку про безпідставність висновків податкового органу щодо неправомірності формування валових витрат та податкового кредиту, оскільки фактично була встановлена наявність у платника податку - позивача належно оформлених первинних документів (договори, видаткові накладні, податкові накладні) та фактичний рух активів у межах господарської діяльності позивача.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства" валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

А п. 11.2.1 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Відповідно до п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Також, відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

А за змістом положень пп. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Отже, всі витрати господарюючого суб'єкта мають бути здійснені саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами. Це однаковою мірою стосується як витрат, пов'язаних із одержанням доходу господарюючого суб'єкту - фізичної особи, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

У ході розгляду справи судами було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинам, що спростовують позицію державного податкового органу про недостовірність даних податкового обліку платника податків. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку та податкового обліку, встановлено реальне виконання договорів купівлі продажу будівельних матеріалів та подальше використання позивачем придбаних товарів у власній господарській діяльності (реалізація іншим суб'єктам господарювання), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених первинних документів (договори, податкові та видаткові накладні), враховано також і правосуб'єктність сторін на час укладення відповідних договорів, зокрема, контрагент позивача був зареєстрованим платником ПДВ.

Таким чином суди попередніх інстанцій цілком правомірно дійшли висновку про безпідставність визначення позивачу податкового зобов'язання з ПДВ.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з доходів громадян" оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною ДПІ України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До валового доходу зараховується виручка, що надійшла підприємцю як в грошовій, так і в натуральній формі, а саме: виручка у вигляді безготівкових грошових коштів, що надійшли на банківський рахунок чи в готівковій формі безпосередньо підприємцю чи його працівникам на місці здійснення розрахунків; виручка в натуральній (не грошовій формі); суми штрафів і пені, отримані від інших суб'єктів підприємництва за договорами цивільно-правового характеру за порушення умов договорів; суми, нараховані банком на вільній залишок коштів на банківському рахунку, та інше. Зазначений перелік підстав віднесення до валового доходу є вичерпним.

Отже із вищезазначеного вбачається, що для цілей оподаткування дохід характеризується не лише приростом активів платника, але й джерелом його формування, тобто операціями, наслідком виконання яких стало отримання доходу.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи та встановлених судами обставин, даних щодо джерел надходження коштів на рахунок позивача, які б свідчили, що кошти, внесені позивачем на власний рахунок у вигляді "поповнення оборотних засобів" є коштами отриманими ним, як виручка від продажу товарів, робіт, послуг, податковим органом не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином у фахівців контролюючого органу не було підстав для кваліфікації цих коштів як доходу позивача та оподаткуванням цих доходів.

Отже, суди дійшли вірного висновку про необґрунтованість та неправомірність позиції Державної податкової інспекції щодо визначення Підприємцю податкових зобов'язань згідно оспорюваних податкових повідомлень - рішень.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2011 по справі № 2а-16435/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко