Справа № 826/17849/14
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Хрімлі О.Г.,

суддів Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі Архіповій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про зобов'язання нарахувати і виплатити позивачеві витрати і компенсації у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, відповідно до наказу голови Васильківського міськрайонного суду Київської області № 10-к від 29 травня 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області нарахувати і виплатити ОСОБА_3 витрати і компенсації у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, відповідно до наказу голови Васильківського міськрайонного суду Київської області № 10-к від 29 травня 2014 року, а саме: вартість проїзду ОСОБА_3 і його дружини ОСОБА_4, в сумі 921,11 грн. (дев'ятсот двадцять одна гривня, 11 копійок); витрати по перевезенню майна в сумі 7 600,00 грн. (сім тисяч шістсот гривень) та одноразову допомогу в розмірі місячного посадового окладу ОСОБА_3 та члена його сім'ї - дружині ОСОБА_4, у розмірі 25 відсотків одноразової допомоги судді. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просить скасувати постанову суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - необов'язкова, колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, визнала за можливе проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до Указу Президента України № 29/2012 від 23 січня 2012 року, з 30 січня 2012 року позивач працював на посаді судді Ялтинського міського суду АР Крим.

Згідно з Указом в.о. Президента України № 430/2014 від 23 квітня 2014 року, позивача переведено на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Наказом в.о. голови Ялтинського міського суду АР Крим № 23/05-07 від 30 квітня 2014 року, позивача відраховано зі штату суддів Ялтинського міського суду АР Крим у зв'язку з переведенням.

Наказом голови Васильківського міськрайонного суду Київської області № 09-к від 05 травня 2014 року, позивач зарахований до штату і приступив до виконання обов'язків судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

29 травня 2014 року головою Васильківського міськрайонного суду Київської області видано наказ № 10-к про виплату позивачеві відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, згідно зі ст. 120 Кодексу законів про працю України, а саме: вартість проїзду ОСОБА_3 і його дружини ОСОБА_4, в сумі 921,11 грн. (дев'ятсот двадцять одна гривня, 11 копійок); витрати по перевезенню майна в сумі 7 600,00 грн. (сім тисяч шістсот гривень); компенсацію за договором про надання інформаційно-консультаційних послуг від 03 травня 2014 року в сумі 1 250,00 грн. (одна тисяча двісті п'ятдесят гривень); одноразову допомогу в розмірі місячного посадового окладу ОСОБА_3 та члена його сім'ї - дружині ОСОБА_4, у розмірі 25 відсотків одноразової допомоги судді

На звернення позивача щодо виплати витрат та інших компенсацій згідно із виданим наказом, листом № 02-02/884 від 24 липня 2014 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області повідомило про неможливість виділення додаткових асигнувань на зазначені цілі.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи за необхідне зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві витрати і компенсації у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, відповідно до наказу голови Васильківського міськрайонного суду Київської області № 10-к від 29 травня 2014 року, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

За змістом ст. 120 КЗпП України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім'ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Розміри компенсацій, порядок їх виплати та надання гарантії особам, зазначеним у частинах другій і третій цієї статті, а також гарантії і компенсації особам при переїзді їх в іншу місцевість у зв'язку з направленням на роботу в порядку розподілу після закінчення учбового закладу, аспірантури, клінічної ординатури або в порядку організованого набору, встановлюються законодавством.

Згідно з п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» № 255 від 02 березня 1998 року, установлено, що працівникам у зв'язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов'язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються: а) вартість проїзду працівника і членів його сім'ї (крім випадків, коли власник або уповноважений ним орган надає для цього відповідні засоби пересування) у порядку і в розмірах, встановлених законодавством для відряджень; б) витрати на перевезення майна залізничним, водним і автомобільним транспортом (загального користування) вагою до 500 кілограмів на самого працівника і до 150 кілограмів на кожного члена сім'ї, який переїжджає. За згодою сторони, яка приймає, можуть бути оплачені витрати на перевезення майна більшої ваги. За відсутності зазначених видів транспорту можуть бути оплачені витрати на перевезення майна повітряним транспортом від найближчої до місця роботи залізничної станції або від найближчого морського чи річкового порту, відкритого для навігації; в) добові працівнику за кожний день перебування в дорозі у розмірі, встановленому законодавством для відряджень; г) одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім'ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника; д) заробітна плата за дні підготовки до переїзду і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі виходячи з посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи.

Якщо заздалегідь точно визначити розмір належних працівникові сум компенсації неможливо, то за згодою сторін йому видається аванс.

До членів сім'ї працівника, на яких виплачується компенсація, належать чоловік, дружина, а також діти і батьки подружжя, які перебувають на їх утриманні і проживають разом з ними.

Вартість проїзду членів сім'ї і перевезення їх майна, а також одноразова допомога їм виплачуються у разі, якщо вони переїжджають на нове місце проживання працівника до закінчення одного року з дня фактичного отримання ними жилого приміщення.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами «а», «б», «в» і «д» цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

Якщо працівник переводиться або приймається на роботу на строк не більше одного року, а сім'я з ним не переїжджає, за погодженням сторін замість виплати одноразової допомоги йому можуть відшкодовуватися витрати, пов'язані з тимчасовим проживанням на новому місці. Розмір відшкодування витрат не повинен перевищувати 50 відсотків розміру добових.

Відповідно до преамбули Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейським судом з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про зобов'язання нарахувати і виплатити ОСОБА_3 витрати і компенсації у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, відповідно до наказу голови Васильківського міськрайонного суду Київської області № 10-к від 29 травня 2014 року, а саме: вартість проїзду ОСОБА_3 і його дружини ОСОБА_4, в сумі 921,11 грн. (дев'ятсот двадцять одна гривня, 11 копійок); витрати по перевезенню майна в сумі 7 600,00 грн. (сім тисяч шістсот гривень) та одноразову допомогу в розмірі місячного посадового окладу ОСОБА_3 та члена його сім'ї - дружині ОСОБА_4, у розмірі 25 відсотків одноразової допомоги судді, є обґрунтованими та засновані на нормах права, з урахуванням підтвердження належними та допустимими доказами у справі наявності у позивача права на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, що належним чином погоджено на підставі наказу голови Васильківського міськрайонного суду Київської області № 10-к від 29 травня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем не надано достатньо доказів правомірності відмови щодо виплати позивачу витрат та інших компенсацій у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позиція суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відповідає наведеним законодавчим нормам.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.