Справа № 815/4578/14
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/4578/14

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Саратської районної ради Одеської області, Саратської районної державної адміністрації Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2014 року у справі за адміністративним позовом Саратської районної ради Одеської області, Саратської районної державної адміністрації Одеської області до Відділу ДВС Саратського районного управління юстиції в Одеській області, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору КЗ "Саратська центральна районна лікарня" про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 27.06.2014 року про закінчення виконавчого провадження ВП №41668166, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року Саратська районна рада Одеської області, Саратська районна державна адміністрація Одеської області звернулись з адміністративним позовом, в якому просили визнати протиправними дії відповідача щодо стягнення надмірних сум с КЗ "Саратська центральна районна лікарня" та визнати протиправним та скасувати постанову відділу ДВС Саратського районного управління юстиції від 27.06.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41668166.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2014 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду Саратська районна рада Одеської області, Саратська районна державна адміністрація Одеської області подали апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відділ примусового виконання рішень Відділу ДВС Головного управління юстиції в Одеській області на підставі ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.5 цього ж Закону здійснює повноваження щодо виконання судових рішень, в порядку передбаченому цим Законом.

Оскільки позивачі по справі не були стороною виконавчого провадження ВП №41668166, вони позбавлені права звернутись зі скаргою на дії та постанову державного виконавця до суду, який виносив це рішення в порядку, встановленому ст.383 ЦПК України, в зв'язку із чим, вони мають право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність органу державної виконавчої служби на підставі ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104, КАС України до суду в порядку адміністративного судочинства рішення.

До відділу державної виконавчої служби за вхідним №104/03-40/1 від 23.01.2014 року надійшла заява про примусове виконання виконавчого листа №515/1799/13-ц від 03.12.2013 року виданого Татарбунарським районним судом Одеської області про стягнення з Комунального закладу «Саратська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 33011,25 грн., без врахування обов`язкових платежів.

23.01.2014 року державним виконавцем повторно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам 23.01.2014 за №120/03-42/1.

18.02.2014 року до відділу ДВС була надана заява головного лікаря Комунального закладу «Саратська центральна лікарня» про зупинення виконавчого провадження в зв'язку з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. 18.02.2014 року державним виконавцем винесена постанова про зупинення виконавчого провадження та за вих. № 1420/03-42/1 направлена сторонам.

03.06.2014 року до відділу ДВС надана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ про відхилення касаційної скарги Саратської районної державної адміністрації, а тому наступного дня державним виконавцем винесена постанова про поновлення виконавчого провадження.

26.06.2014 року Комунальний заклад «Саратська центральна районна лікарня» надала копію відомості за червень 2014 року про виплату заборгованості по заробітної платні в сумі 33011,25 грн.

27.06.2014 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження за п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно судового рішення та виконавчого документа, що знаходились на виконанні у відповідача, з боржника Комунального закладу «Саратська центральна районна лікарня» Одеської області підлягало стягненню на користь стягувача ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 33011,25 грн. без врахування обов'язкових платежів.

Згідно постанови про поновлення виконавчого провадження ВП №41668166 від 04.06.2014 року вказане виконавче провадження було поновлено з-за того, що 03.06.2014 року на адресу органу ДВС (вхідний №252/03-39) надійшла ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ про відхилення касаційної скарги та залишення в силі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 17.09.2013 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13.11.2013 року по справі №515/1799/13-ц та встановлений боржнику новий строк для добровільного виконання рішення суду.

Відповідно до відомості про виплату грошей згідно постанови ВП №41668166 за червень 2014 року боржником у добровільному порядку було виплачено ОСОБА_1 заборгованість за виконавчим провадженням в розмірі 33011,25 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець зобов'язав боржника сплатити на користь стягувача саме ту суму, яка була визначена судом у виконавчому документі.

Проте колегія суддів частково не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, суди при визначенні юрисдикції повинні виходити з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

У розумінні статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. При цьому судам слід ураховувати, що до сторін, які можуть оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також їх представники за законом чи договором.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

Справи за позовами про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) належать до справ адміністративної юрисдикції незалежно від суб'єкта звернення до суду (частина п'ята статті 82 Закону України "Про виконавче провадження").

Отже в контексті зазначених правових положень, позивачі, враховуючи відсутність їх статусу як сторін у виконавчому провадженні мали право звернутись до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За змістом ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання, державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

За правилами ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для закінчення виконавчого провадження є, зокрема: визнання судом відмови стягувана від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувана чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувану в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно п.1 ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до норм цього закону підлягають примусовому виконанню такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

У виконавчому документі, який виконувався в рамках виконавчого провадження ВП №41668166 було зазначено про стягнення з боржника Комунального закладу «Саратська центральна районна лікарня» Одеської області підлягало стягненню на користь стягувача ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 33011,25 грн. без врахування обов'язкових платежів.

Проте, як вбачається із довідки КП «Саратська центральна районна лікарня» (а.с. 11-12), листа зазначеного комунального закладу на ім'я голови Саратської районної ради Одеської області (а.с.42-49) стягувач на підставі виконавчого листа отримав суму більшу ніж зазначено у виконавчому листі.

За змістом чинного законодавства позивач міг не погодитись з законністю такого розрахунку і оспорити таке рішення відповідача.

Обраний позивачем спосіб захисту, - оскарження суми виплачених коштів згідно постанови ВП №41668166, не суперечить закону, оскільки визначення такої суми коштів є дією суб'єкта владних повноважень, які реалізовані у формі оскаржуваної постанови, що породжує для позивача певні правові наслідки й може бути оскаржене до суду.

При цьому право позивача на оскарження не залежить від того чи сам він помилково нарахував та виплатив кошти, чи в результаті розрахунку відповідачем або прийняття відповідного рішення, оскільки останній має діяти лише у спосіб, на підставі та в межах закону.

Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів до примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

За таких умов, виплата КП «Саратська центральна районна лікарня» в рамках виконавчого провадження коштів, які не відповідають сумі, визначеній у рішенні суду порушує права та інтереси позивачів, з огляду на те, що остання частково фінансується із відповідного бюджету Саратської районної ради Одеської області.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, в ході розгляду справи позивачі частково довели суду ті обставини, на які вони посилались в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо стягнення надмірних сум с КЗ "Саратська центральна районна лікарня" колегія суддів зазначає, що вони не породжують правові наслідки для сторін, спрямованих на регулювання тих чи інших відносин і не мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, а тому правильним по суті є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цій частині позовних вимог.

З таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального та процесуального права, а тому, керуючись ст. 202 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нової постанови, якою адміністративний позов слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 207, ч. 5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Саратської районної ради Одеської області, Саратської районної державної адміністрації Одеської області задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2014 року у справі № 815/4578/14 - в частині визнання протиправним та скасування постанови відділу ДВС Саратського районного управління юстиції від 27.06.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41668166 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати постанову відділу Державної виконавчої служби Саратського районного управління юстиції від 27.06.2014 року про закінчення виконавчого провадження ВП №41668166.

В решті постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 27 квітня 2015 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян