Справа № 807/428/14
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року Справа № 876/6103/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Гуляка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

05 лютого 2014 року громадянка Сомалі ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - ГУ ДМС в Закарпатській області) за № 20/б від 30 січня 2014 року про відмову в прийнятті заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивач просила зобов'язати відповідача прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом не були з'ясовані всі обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що ні відповідач, ні суд першої інстанції не врахували оновлену інформацію по країні походження, яка була викладена в позовній заяві та є у вільному доступі в мережі Інтернет.

При повторному зверненні із заявою, у своїх поясненнях органу міграційної служби позивачка вказала, що виїхала із країни походження через проблеми, що виникли у її чоловіка з терористичним угрупованням Аль-Шабаб, а також зазначила, що до виїзду із Сомалі також зазнавала дискримінації та приниження з боку кланів більшості через приналежність до клану меншості Ашраф. Також позивач наголосила, що проживаючи на території України, через постійне побиття та знущання вона розійшлася з чоловіком і залишилася самою з малолітньою дитиною. Тому у разі повернення в Сомалі вона, як самотня жінка, без супроводу чоловіка, яка походить із небезпечного регіону центральної частини Сомалі і належить до клану меншості Ашраф, не зможе вижити.

Всупереч приписам ч.1 ст. 163 КАС України суд не з'ясував чи мають місце інші обставини, на які посилалася позивачка при повторному зверненні до органу ДМС і якими доказами вони обґрунтовувалися чи спростовувалися, а лише в рішенні відтворив позицію відповідача, викладену у запереченні на позов, без аналізу матеріалів особової справи та аналізу пояснень, наданих позивачем в позовній заяві та в ході судового засідання. Також суд не здійснив аналізу оновленої інформації по країні походження, висвітленої в позовній заяві щодо погіршення ситуації в плані безпеки по всій території Сомалі, а особливо в Центральній та Південній її частинах, зокрема і в Афгоє, звідки походить позивачка, а також щодо активізації діяльності терористичного угрупування Аль-Шабаб, і що жінки піддаються зґвалтуванням та дискримінації, як з боку банд формувань, так і з боку урядових сил.

З огляду на викладене просить скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає можливим здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи суд вбачає, що 30 січня 2014 року громадянка Сомалі ОСОБА_1 звернулася до відділу по роботі з біженцями Головного управління ДМС України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві вказала, що вона не може повернутися до країни походження у зв'язку з побоюваннями стати жертвою переслідувань через свою приналежність до клану меншин Ашраф-Хасан, а також тому, що вона є самотньою жінкою з дитиною, яка походить з небезпечного центрального регіону Сомалі Афгоє та не має жодних родинних зв'язків та захисту на території своєї держави. Крім того у неї є син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.36).

Наказом ГУ ДМС України в Закарпатській області від 30.01.2014 року за № 20/б відмовлено ОСОБА_1 в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставами зазначено, що їй раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.35).

Пунктами 1, 14 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Абзацом п'ятим статті 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ч.6 ст.8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що наведені позивачем обставини на підтримку своєї заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не підтверджені будь-якими доказами і викликають істотні сумніви у їх об'єктивності та вірогідності.

При цьому суд дійшов висновку, що наявність в Сомалі міжконфесійних конфліктів не може бути твердженням того, що переслідування за відмову від участі в них мали місце відносно позивача в країні походження, а її посилання на те, що повернення на Батьківщину може загрожувати її життю не підтверджуються ніякими достовірними доводами і носять характер припущення.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду правомірними, оскільки досліджені у справі докази не підтверджують повідомлених заявницею побоювань за своє життя, свободу, здоров'я чи гідність.

Крім того, позивачка 28.03.2012 року зверталася до органу міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві вказала, що вона була вимушена залишити свою країну походження через політичні та національні причини, оскільки члени терористичного угрупування Аль-Шабаб хотіли вбити її чоловіка через те, що у їх клубі показувалися іноземні фільми, а також через їхню приналежність до клану меншин - Ашраф. У жовтні 2011 року члени Аль-Шабаб почали погрожувати її чоловіку, і через тиждень спалили відео клуб. Навіть після того, як вони підпалили відео клуб, терористи Аль-Шабаб все одно хотіли їх вбити, оскільки вона і її чоловік належать до клану Ашраф і не мають ніякого захисту. В разі повернення до країни її належності її життю та свободі буде загрожувати небезпека, а саме її можуть, затримати, підвергати тортурам, і навіть вбити члени Аль-Шабаб через приналежність до клану меншин - Ашраф та через те, що її чоловік був власником відео клубу. В задоволенні заяви було відмовлено.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення ДМС України про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати ДМС України прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 71-75).

Оскільки в процесі розгляду вказаних справ суди першої та апеляційної інстанцій дали обґрунтовану оцінку обставинам фактичного прибуття позивачки на територію України, мети її перебування на території України та підставам для можливого надання їй статусу біженця з огляду на її приналежність до клану меншин, інших обставин на підтвердження підстав для надання статусу біженця (наведені характеризують загальне положення в країні походження позивача та не містять конкретних відомостей про її утиски) позивач не навела, а тому відповідач правомірно відмовив у задоволенні заяви.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи, дав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірності рішення відповідача, позаяк під час розгляду заяви позивача відповідач не встановив наявність необхідних для надання статусу біженця умов.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року у справі № 807/428/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Гуляк