Справа № 815/5169/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 р. Справа № 815/5169/13-а

Категорія: 8.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Державної податкової служби на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2013 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підпримця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

17.07.2013р. ФОП ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДПІ у Біляївському районі Одеської області ДПС, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- № від 29.04.2013 року про визначення грошового зобов'язання за основним платежем - податок на додану вартість в сумі 105847 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 26461,75 грн., а всього на загальну суму 132308,75 грн.;

- № від 03.06.2013 року про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість суми податку на додану вартість розмірі 62238 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем при проведенні перевірки були зроблені необґрунтовані висновки щодо порушення ним норм податкового законодавства, на підставі яких, відповідно, було внесено протиправні рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2013 року адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Біляївському районі Одеської області ДПС від 29.04.2013 року № та від 03.06.2013р. №.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ДПІ у Біляївському районі 13.08.2013р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.07.2013 року та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В квітні 2013 року працівниками ДПІ у Біляївському районі Одеської області ДПС проведено невиїзну позапланову документальну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання ним вимог податкового законодавства з ПДВ за період жовтень 2012 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 17.04.2013 року №858/17-01/НОМЕР_1, у висновках якого зазначено про порушення позивачем вимог ст.198 ПК України, в результаті чого останньому було донараховано ПДВ за період жовтень 2012 року у сумі 105847 грн.

На підставі вказаного акту начальником ДПІ у Біляївському районі прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.04.2013 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 105847 грн. за основним платежем та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 26461,75 грн.

Не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішення позивач спочатку оскаржив його до ДПС в Одеській області, однак остання своїм рішенням від 28.05.2013 року №290/Б/10-2008 залишила без змін це податкове повідомлення-рішення та встановила завищення ФОП ОСОБА_1 від'ємного значення з податку на додану вартість у сумі 62238 грн., в зв'язку із чим, на підставі вказаного рішення ДПІ у Біляївському районі Одеської області, прийняла податкове повідомлення-рішення від 03.06.2013 року №, яким зменшила розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 62238 грн.

Не погодившись із вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх до Міністерства доходів і зборів України, однак рішенням останнього від 05.07.2013 року №2694/5/99-99-10-01-03-14, вони були залишені без змін.

У зв'язку з вказаними обставинами та не погоджуючись з вищезазначеними діями та рішеннями податкового органу, позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності висновків та рішень податкового органу, а також, відповідно, з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Дійсно, згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Так, судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Альфатех» було укладено договір поставки №106ОД від 09.10.2012 року, за умовами якого ТОВ «Альфатех» поставило позивачу екскаватор «Hyundai R140W-7».

На виконання цього договору, ТОВ «Альфатех» були виписані та видані ФОП ОСОБА_1 податкові накладні № 2171012 від 17.10.2012 року на загальну суму 302552,96 грн. (в т.ч. ПДВ - 50425,49 грн.) та №1181012 від 18.10.2012 року на загальну суму 705956,90 грн. (в т.ч. ПДВ - 117659,48 грн.).

При чому, вказані податкові накладні були занесені до Єдиного реєстру податкових накладних №7191849.

Далі, відповідно до видаткової накладної №31228 від 18.10.2012 року, виписаної ТОВ «Альфатех», ФОП ОСОБА_1 отримав придбаний ним екскаватор.

Також, по справі встановлено, що ФОП ОСОБА_1 перерахував на рахунок ТОВ «Альфатех» грошові кошти за отриманий екскаватор у сумі 302552,96 грн. (в т.ч. ПДВ 50452,49 грн.).

Окрім того, апеляційним судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 для придбання вказаного екскаватора «Hyundai R140W-7» 19.10.2012р. уклав з ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» кредитний договір №MKPATSF.61479.001, відповідно до якого, Банк надав йому кредит у сумі 705 956,90 грн. на придбання спецтехніки та від його імені перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «Альфатех» грошові кошти у сумі 705 956,90 грн. (в т.ч. ПДВ - 117659,48 грн.), як оплату за екскаватор.

Разом з тим, судом також встановлено, що даний екскаватор був зареєстрований за ФОП ОСОБА_1, як за фізичною особою, що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 відніс до складу свого податкового кредиту у жовтні 2012 року суми ПДВ у розмірі 105847 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «Альфатех» з придбання екскаватора.

Так, як слідує зі змісту приписів п.198.3 ст.198 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, серед іншого, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

А у відповідності до п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

До того ж, п.198.2 ст.198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно ж до вимог п.198.6 цієї статті ПКУ, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Так, як видно зі змісту п.2.6. акту перевірки від 17.04.2013 року позивач займається наступними видами господарської діяльності: 43.11 - знесення; 43.12 - підготовчі роботи на будівельному майданчику; 46.73 - оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; 49.41 - вантажний автомобільний транспорт; 77.32 - надання в оренду будівельних машин і устаткування.

Також, судом встановлено, що на момент проведення спірної господарської операції ФОП ОСОБА_1 був платником податку на додану вартість і придбав цей екскаватор як підприємець на підставі договору купівлі-продажу виключно для використання його у власній господарській діяльності. При чому, придбання екскаватора підтверджується всіма необхідними первинними документами, а саме договором купівлі-продажу, банківськими платіжними дорученнями та належним чином оформленими видатковими і податковими накладними, які занесені до Єдиного реєстру податкових накладних.

Слід вказати, що зазначені вище факти не заперечуються сторонами.

Крім того, позивач на виконання вимог п.63.3 ст.63 Розділу ІІ ПК України, яка, в совю чергу, визначає обов'язок повідомляти податкові органи про об'єкти оподаткування, або об'єкти, пов'язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність, 23.10.2012 року подав до відповідача повідомлення форми №20-ОПП про придбання ним, як підприємцем, екскаватора для використання його у своїй підприємницькій діяльності.

При цьому суд одночасно звертає увагу на те, що згідно листа ДПС України №10112/16/18-3115 від 15.06.2012 року, інформація про об'єкти оподаткування, такі як товари, операції з постачання товарів відображається у відповідній податковій звітності платника податків (податкова декларація з податку на прибуток, з податку на додану вартість, податковому розрахунку за формою №1-ДФ та інші), а тому про такі об'єкти не потрібно додатково повідомляти у повідомленні за формою №20-ОПП.

Таким чином, подання позивачем вказаного вище повідомлення підтверджує придбання екскаватора саме для використання в підприємницькій діяльності не як товару, а як основного засобу.

Що ж стосується позиції відповідача про те, що оскільки суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець не може бути власником рухомого майна, а придбання такого майна СПД-ФОП, який зареєстрований платником податку на додану вартість може здійснюватись ним виключно як фізичною особою, то право на податковий кредит за операцією з придбання зазначеного майна не виникає, то судова колегія, з цього приводу, вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, придбаний ФОП ОСОБА_1 екскаватор був зареєстрований за ним як за фізичною особою, про що свідчить відповідне свідоцтво серії НОМЕР_2 від 19.10.2012 року.

Проте, відповідно до змісту приписів п.6 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (затв. Постановою КМУ від 07.09.1998р. №1388 (у редакції Постанови КМУ від 23.12.2009р. №1371), транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Транспортні ж засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними виключно як за фізичними особами.

Тобто, реєстрації автомобілів (екскаваторів) за суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою або фізичною особою - підприємцем законодавством не передбачено.

Відповідно до п.п.1.10 п.1 Правил дорожнього руху (затв. Постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306), «власник транспортного засобу» - це фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи.

Отже, за таких обставин, оскільки ФОП ОСОБА_1 не має статусу юридичної особи, то згідно із зазначеним вище Порядком, транспортний засіб повинен реєструватись за позивачем як за фізичною особою, не зважаючи на те, що його придбав позивач як фізична особа - підприємець для своєї підприємницької діяльності.

Таким чином, оцінивши наявні в справі докази в їхз сукупності, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження факту виконання позивачем та його контрагентом своїх податкових зобов'язань за спірним правочином.

При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне врахувати, що у відповідності до приписів ст.320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. А згідно із ст.134 ГК України, суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном.

Таким чином, в даному випадку, закон ніяким чином не обмежує фізичну особу - підприємця в праві використання належним йому на праві власності майном в підприємницькій діяльності.

Отже, за вказаних обставин, суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку, що податковий кредит ФОП ОСОБА_1 був сформований у повній відповідності до вимог п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 ПК України, а тому, в цьому випадку не відбулося заниження позивачем суми ПДВ у жовтні 2012 року на суму 105847 грн., а також завищення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 62238 грн., а тому відповідно, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та дійсно підлягають скасуванню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А згідно ж з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу податкового органу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Державної податкової служби - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко