Справа № 813/976/15
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року № 813/976/15

Львівський окружний адміністративний суду в складі:

головуючого - судді: Костецького Н.В.

за участю секретаря судового засідання Приймака С.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Мисак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою з урахуванням доповнення позовних вимог (а.с.23-24) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якій просить суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 24 січня 2015 року №184 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників органів та підрозділів Головного управління Міністерства внутрішніх справ», в частині щодо притягнення виконуючого обов'язки заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, звільнення з посади;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 20 лютого 2015 року №95 о/с в частині призначення майора міліції ОСОБА_1 на посаду старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, на період відпустки за доглядом за дитиною майора міліції ОСОБА_4, увільнивши від виконання обов'язків заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 01 березня 2015 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника слідчого відділу Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що оскаржувані накази на його думку є незаконними та безпідставними, оскільки відповідно до положень Закону України «Про міліцію», Дисциплінарного статуту ОВС України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України від 22.02.2012 року №155 та присяги працівника органів внутрішніх справ України до відповідальності може бути притягнуто лише особу, що вчинила правопорушення. Зазначає, що 23.01.2015 року до ГУМВС надійшла інформація, про те що слідчим відділом прокуратури розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 та ч.3 ст.368 КК України, в межах якого затримано старшого слідчого Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майора міліції ОСОБА_5 За результатами обговорення відповідної інформації начальник полковник міліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_6 видав наказ №183 від 23.01.2014 року про проведення службового розслідування. Згідно вказаного наказу №183 від 23.01.2014 року проведено службову перевірку та складено висновок від 24.01.2014 року. Проведеним за даним фактом службовим розслідуванням встановлено, що майор міліції ОСОБА_5 23.01.2015 о 20.10 був затриманий біля приміського вокзалу на вул.Городоцькій у м.Львові працівниками УСБУ у Львівькій області та УВБ у Львівській області ДВБ МВС України в межах розслідування кримінального провадження, розпочатого 23.01.2015 року прокуратурою Львівської області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК України, під час отримання неправомірної вигоди в сумі 2000 доларів США у громадянина ОСОБА_7 за не притягнення його до кримінальної відповідальності. За наслідками вказаної перевірки відповідач, зокрема, дійшов до висновку про звільнення з займаної посади позивача. Зазначає, що відповідач не перевірив обставин справи, не встановив належним чином наявність підстав притягнення його до дисциплінарної відповідальності та не володіє належними доказами (обвинувальний вирок суду в кримінальній справі, постанова про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, постанова суду в справі про адміністративне правопорушення, що набрали законної сили), які б слугували підставою для звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ. Крім цього вважає, що під час проведення стосовно нього службового розслідування були допущені грубі порушення. Вважає, що таке звільнення відбулось незаконно без належних правових підстав, що позов є підставним та доведеним належними та допустимими доказами, позивачем обґрунтовано протиправність його звільнення, а тому вважає, що позов є таким, що підлягає до задоволення.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в запереченнях (а.с.43-44) на позовну заяву та вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, так як накладенню дисциплінарного стягнення та звільнення позивача передував висновок службового розслідування, яким вина позивача в грубому порушенні службової дисципліни доведена повністю, просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Конституції України, відповідно до якої, права і свободи людини і громадянина захищаються судом і кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Із наведеними нормами Конституції України кореспондуються норми, закріплені у ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до яких, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Загальними ознаками публічної служби є те, що це професійна діяльність осіб, які її обіймають, що здійснюється на основі Конституції, законів та інших нормативно-правових актів, за змістом полягає у виконанні завдань і функцій держави (органів державної влади), оплачується з державних коштів.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про міліцію», Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Питання притягнення працівників МВС до дисциплінарної відповідальності віднесено до виключної компетенції керівників відповідних підрозділів, та здійснюється ними у визначених законом випадках з дотриманням відповідного процедурного порядку. Згідно ст.1 Закону України «Про Міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Належність до системи таких органів є державною службою.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну службу» державний службовець повинен сумлінно виконувати свої службові обов'язки шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2000 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

В серпні 2014 року призначений виконуючим обов'язки заступника начальника слідчого відділення Личаківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Згідно матеріалів справи, 23.01.2015 року до ГУМВС надійшла інформація, про те що слідчим відділом прокуратури розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 та ч.3 ст.368 КК України, в межах якого затримано старшого слідчого Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майора міліції ОСОБА_5

За результатами обговорення відповідної інформації та на виконання п.п.2.1, 2.2.1, 2.2.2 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в ОВС, затвердженої наказом МВС України від 12.03.2013 року за №230, начальник полковник міліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_6 видав наказ №183 від 23.01.2014 року про проведення службового розслідування(а.с.57).

Спір між сторонами виник у зв'язку з виданням наказу начальника ГУМВСУ у Львівській області від 24.01.2015 року №184, відповідно до п.3 наказової частини якого на заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення - звільнення з посади (а.с.7-11), а також виданням на його підставі наказу начальника ГУМВС України у Львівській області від 20.02.2015 року №95 о/с, відповідно до якого майора міліції ОСОБА_1 призначено на посаду старшого слідчого відділення Личаківського районного відділу ЛМУ ГУМВС, на період відпустки за доглядом за дитиною майора міліції ОСОБА_4 увільнивши від виконання обов'язків заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 01 березня 2015 року, призначення відбулось з пониженням в порядку дисциплінарного стягнення(а.с.55).

Згідно вказаного наказу №183 від 23.01.2014 року проведено службову перевірку та складено висновок від 24.01.2014 року. Висновок службового розслідування був затверджений начальником ГУМВС України у Львівській області 24.01.2015 року(а.с.58-63).

Як вбачається із матеріалів справи, дисциплінарне стягнення «звільнення з посади» накладене на позивача наказом начальника ГУМВСУ у Львівській області від 24.01.2015 року №184 за відсутність дієвого повсякденного контролю за службовою діяльністю підпорядкованих працівників, зокрема, суворим дотриманням законності при розслідуванні кримінальних проваджень, що призвело до надзвичайної події, належним оформленням та порядком зберігання речових доказів (а.с.7-11).

Підставою для видання спірного наказу був висновок службового розслідування за фактом розпочатого кримінального провадження та затримання старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС майора міліції ОСОБА_5

Проведеним за даним фактом службовим розслідуванням встановлено, що майор міліції ОСОБА_5 23.01.2015 о 20.10 був затриманий біля приміського вокзалу на вул.Городоцькій у м.Львові працівниками УСБУ у Львівській області та УВБ у Львівській області ДВБ МВС України в межах розслідування кримінального провадження, розпочатого 23.01.2015 року прокуратурою Львівської області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК України, під час отримання неправомірної вигоди в сумі 2000 доларів США у громадянина ОСОБА_7 за не притягнення його до кримінальної відповідальності.

У відповідності до п.8.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12.03.2013 року №230, підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

Згідно з п.8.3 цієї Інструкції, в описовій частині висновку службового розслідування викладаються встановлені при проведенні службового розслідування відомості про:

-обставини, за яких особа (особи) РНС скоїла (и) дисциплінарний проступок або які стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі;

-час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв'язку з цим;

-посаду, звання, прізвище, ім'я та по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період служби в органах внутрішніх справ і на займаній посаді - з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних»), характеристику особи (зокрема, про наявність або відсутність у неї діючих дисциплінарних стягнень), винної в учиненні дисциплінарного проступку, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли вказаним обставинам;

-наявність причинного зв'язку між неправомірними діяннями особи РНС та їх наслідками;

-умови, що передували скоєнню дисциплінарного проступку або спонукали до цього;

-вимоги законодавства або посадові обов'язки, які було порушено;

-наявність вини особи (осіб) РНС, обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного.

В частині, що стосується протиправних дій позивача, які в подальшому стали підставою для видання оскаржуваного наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, у висновку розслідування зазначено, що допущені майором міліції ОСОБА_5 грубі порушення службової дисципліни стали можливими через відсутність дієвого повсякденного контролю за його службовою діяльністю, зокрема, суворим дотриманням законності при розслідуванні кримінальних проваджень, належним оформленням та порядком зберігання речових доказів зі сторони керівництва слідчого відділення Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС - виконуючого обов'язки заступника начальника відділення капітана міліції ОСОБА_1

Суд критично оцінює відповідні доводи службового розслідування, оскільки всупереч приписам вищенаведеного п.8.3 Інструкції, висновок службового розслідування в цій частині не містить жодних обґрунтованих відомостей про наявність причинного зв'язку між переліченими неправомірними діяннями позивача та скоєним майором міліції ОСОБА_5 проступком та їх наслідками; відомостей про вимоги законодавства або посадових обов'язків, які було порушено позивачем, а також про наявність вини позивача у відповідних діях, обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також її ставлення до скоєного.

Крім цього згідно наявних в матеріалах справи копій відомості про вивчення вимог ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» особовим складом Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області та відомості про прийняття заліків у працівників слідчого відділення Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області по дотриманню наказу МВС України від 26.03.2010 №90 судом встановлено, що керівництвом Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, зокрема позивачем, вживалися заходи щодо контролю за службовою діяльністю працівників РВ.

Також, суд відзначає, що доводи про відсутність з боку позивача дієвого повсякденного контролю за належним оформленням та порядком зберігання речових доказів не підтверджуються даними самого розслідування, оскільки щодо предметів, які були знайдені при проведенні обшуку службового кабінету ОСОБА_5, в тому ж висновку службового розслідування зазначено, що жодних ознак, які б давали можливість ідентифікувати дані предмети як речові докази установлено не було і їх було вилучено для подальшого встановлення їх належності до конкретних кримінальних проваджень. В той же час, відомостей про неналежне зберігання будь-яких інших предметів, які є речовими доказами, висновок розслідування не містить.

Суд критично оцінює і висновок розслідування про відсутність з боку позивача дієвого повсякденного контролю за службовою діяльністю ОСОБА_5, оскільки сам проступок, за результатами якого було призначене службове розслідування мав місце в неробочий час та за межами Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС. Жодних обґрунтованих доказів того, що позивач знав або міг знати про злочинні наміри ОСОБА_5 в матеріалах розслідування не зібрано.

Суд бере до уваги і те, що всі опитані в ході службового розслідування посадові особи Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС теж повідомили про те, що їм нічого не було відомо про наміри ОСОБА_5 отримати неправомірну вигоду за вищезазначених обставин.

Суд враховує також, що опитані в ході службового розслідування посадові особи Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС засвідчили, що на нарадах слідчого відділення неодноразово наголошувалось про неприпустимість вчинення особовим складом слідчого відділення порушень службової дисципліни, зокрема, вчинення кримінальних порушень, вимог нормативних документів з даних питань.

Таким чином, суд виходить, зокрема, і з того, що, відповідно до ст.25 Закону України «Про міліцію», працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, встановлені Дисциплінарним статутом.

Згідно ст.1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст.2 цього статуту).

Статтею 5 вказаного статуту передбачено, що особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно із ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників.

Закріплений законом принцип самостійності працівника міліції, яка базується, перш за все, на його високій свідомості, передбачає і персональний характер його відповідальності за скоєний проступок, що мало бути враховано в ході проведення службового розслідування за фактом скоєння протиправного діяння майором міліції ОСОБА_5

Відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту ОВС України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень:

1)усне зауваження;

2)зауваження;

3) догана;

4)сувора догана;

5) попередження про неповну посадову відповідність;

6) звільнення з посади;

7)пониження в спеціальному званні на один ступінь;

8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладання дисциплінарних стягнень визначено ст. 14 Дисциплінарного статуту, відповідно до якої, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

У разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.

Міністерством внутрішніх справ України супровідним листом від 05.05.2009 року № 8574/кВ направлено для ознайомлення та виконання, зокрема, начальникам УМВС України в областях, Методичні рекомендації щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. В п. 3.2 Методичних рекомендацій зазначено, що правила проведення службового розслідування установлені Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, яка затверджена наказом МВС України від 06.12.1991 року № 552 (далі - Інструкція).

Завданням службового розслідування, як встановлено п. 2 Інструкції, є повне об'єктивне і всебічне розслідування обставин порушень, скоєних особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - працівники органів внутрішніх справ), виявлення причин та умов, що сприяли їхньому скоєнню, встановлення винних і забезпечення правильного застосування чинних нормативних актів для того, щоб кожен винний був притягнутий до відповідальності, а жоден невинний не постраждав.

Службове розслідування має сприяти дотриманню законності, викоріненню випадків її порушення, а також вихованню в особового складу органів внутрішніх справ почуття точного і безумовного дотримання законодавства.

При проведенні службового розслідування, як зазначено в п. 8 Інструкції, повному, об'єктивному та всебічному дослідженню підлягають: 10.1. подія порушення (час, місце спосіб , інші обставини); 10.2. наявність вини працівника органів внутрішніх справ у скоєнні порушення, мета та мотиви порушення; 10.3. обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності порушника як ті, що пом'якшують чи обтяжують його відповідальність; 10.4. характеристика особи, яка скоїла порушення (ставлення до служби, поведінка до порушення); 10.5. причини та умови, що сприяли скоєнню порушення; 10.6. характер і розмір нанесених порушенням збитків.

Посадова особа при проведенні службового розслідування зобов'язана: вжити всіх законних заходів щодо встановлення обставин, зазначених у п.10 цієї Інструкції (п. 14.1).

Крім цього, до обов'язків особи, яка проводить службове розслідування належить складення висновку службового розслідування, подання його на розгляд та затвердження керівнику органів внутрішніх справ або його заступнику (п. 14.7) та ознайомлення із затвердженим висновком службового розслідування особи, стосовно якої воно проводилося, якщо це не суперечить вимогам дотримання державної або службової таємниці (п. 14.8).

Особа, стосовно якої проводиться службове розслідування теж має певні права, передбачені п. 15 Інструкції, а саме: давати усні та письмові пояснення, заявляти клопотання, надавати докази стосовно обставин, що досліджувалися; 15.2. заявляти відводи щодо працівника, який проводить службове розслідування, подавати скарги на його дії та рішення (заяви та скарги подаються керівнику, який призначив розслідування, або вищому за чином керівнику, який щодо цього приймає рішення, про що інформується заявник); 15.3. знайомитися після закінчення службового розслідування із затвердженим висновком, а з дозволу керівника, який призначив службове розслідування, з матеріалами перевірки в частині, що його стосуються, якщо це не суперечить вимогам про збереження державної і службової таємниці; 15.4. оскаржувати затверджений висновок службового розслідування у порядку, встановленому Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України.

29.01.2015 року позивач ознайомився зі змістом спірного наказу та вказав про бажання його оскаржити в судовому порядку(а.с.11).

Згідно ст.16 цього статуту дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику. У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, провадження в кримінальній справі або справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, провадження в кримінальній справі чи справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Отже, підставою для застосування крайнього заходу дисциплінарного впливу у виді звільнення з органів внутрішніх справ є порушення дисципліни, факт якого встановлюється службовим розслідуванням.

Суд зазначає, що відсутність у вказаному нормативно-правовому акті слова «проступок» під час визначення правопорушення, за яке до працівника може застосовуватись дисциплінарне стягнення (невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків), не позбавляє відповідне правопорушення його дійсного змісту, який за всіма ознаками відповідає визначенню дисциплінарного проступку.

За своїм змістом дисциплінарний проступок становить собою суспільно небезпечне, протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), яке полягає у невиконанні або у неналежному виконанні державним службовцем своїх службових обов'язків, порушенні морально-етичних правил, а також інших порушеннях службової дисципліни, за які законодавством передбачено дисциплінарну відповідальність. При цьому діяння працівника набуває змісту дисциплінарного проступку лише за умови наявності ознак складу такого проступку, виходячи з того, що необхідною ознакою притягнення особи до юридичної відповідальності за вчинення ним будь-якого правопорушення є наявність складу такого правопорушення - сукупності передбачених законом об'єктивних і суб'єктивних ознак діяння, які характеризують його як правопорушення і є підставою залучення суб'єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До складу правопорушення, віднесено об'єкт, суб'єкт, об'єктивну та суб'єктивну сторони правопорушення.

Відтак, дослідження питання правомірності притягнення особи до дисциплінарної відповідальності передбачає, зокрема, з'ясування судом на підставі наданих доказів дійсного складу проступку, в тому числі сам факт вчинення відповідного діяння, ставлення особи до такого діяння тощо.

Крім цього судом досліджувався наказ МВС України №90 від 26.03.2010 року на підставі якого у висновку службового розслідування вирішено позивача притягнути до відповідальності. Відповідно до п.1.2 Наказу 90 за результатами службових розслідувань за фактами скоєння злочинів, корупційних дій, незаконного застосування табельної зброї або її втрати, ДТП з тяжкими наслідками, щодо винних працівників вирішувати питання про звільнення з органів внутрішніх справ, їх безпосередніх керівників - з посад, а до їх прямих начальників уживати найсуворіших заходів дисциплінарного впливу.

Суд констатує той факт, що рішення суду яким встановлено вину чи невинуватість старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС майора міліції ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину суду не надано.

Крім цього, згідно долучених до матеріалів справи функціональних обов'язків заступника начальника слідчого відділення Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області підписаних позивачем видно, що такі аналогічні за своїм змістом функціональним обов'язкам начальника слідчого відділення Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, згідно п.4.1.2 яких Перший заступник начальника територіального органу Міністерства внутрішніх справ України - начальник слідчого відділу, крім повноважень, передбачених КПК керує діяльністю слідчого відділу та є відповідальним за виконання покладених на слідчий відділ завдань, дотримання слідчими вимог законодавства України, стан службової та трудової дисципліни в слідчому відділі.

Проте згідно п. 4.3 типового положення про слідчий відділ (відділення) міського, районного, лінійного управління (відділу), відділу міліції у їх складі, відділу спеціальної міліції головного управління, управління МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на транспорті затверджене наказом МВС України № 686 від 09.08.2012 року можливість виконання заступником начальника слідчого відділу обов'язків начальника встановлена лише на період тимчасової відсутності начальника слідчого відділу.

Враховуючи вищенаведене, оскільки на момент надзвичайної події, що трапилася та проведення службового розслідування начальник слідчого відділу безпосередньо виконував свої обов'язки, суд приходить до переконання, що позивач не міг бути безпосереднім керівником або начальником старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС майора міліції ОСОБА_5. а відтак щодо нього неправомірно застосовувати приписи наказу МВС України №90 від 26.03.2010 року.

Разом з цим аналізуючи оскаржуваний наказ суд вважає за необхідне надати оцінку наступним обставинам які повинні досліджуватися при прийнятті такого.

Зважаючи на суворість дисциплінарного стягнення «звільнення з посади», суд вважає, що для його застосування тяжкість проступку, за який таке стягнення накладене, обставини, за яких його скоєно та заподіяна шкода повинні бути співрозмірними суворості відповідного стягнення, а попередня поведінка особи та його ставлення до виконання службових обов'язків повинні підтверджувати, що саме таке суворе стягнення може відіграти необхідну виховну роль та забезпечити потрібний рівень службової дисципліни.

Аналогічну позиції викладено ВАС України у Постанові від 22 січня 2013 року, справа № К/9991/82191/11 та у Постанові від 21 серпня 2014 року справа К/800/20979/14- (817/4204/13-а).

Згідно з п. 4 Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року 23-рп/2010, конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч.3 ст.62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст. 64).

Відповідно до чинного законодавства України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на його користь.

Крім того, сам характер діянь, які стали підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, вказує на те, що якщо вони і мали місце, то не могли бути скоєні на підставі злого умислу чи недбалості.

Оцінюючи відповідні обставини в сукупності, суд вважає, що оскаржуване дисциплінарне стягнення «звільнення з посади» було застосоване до позивача без врахування тяжкості проступку, обставин, за яких його скоєно, заподіяної шкоди, попередньої поведінки особи, її ставлення до виконання службових обов'язків та рівня кваліфікації, що суперечить вимогам статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Відповідно до частини 2 статті 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

За правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 р. (справа №6-33цс14), яка в силу ст.244-2 КАС України є обов'язковою для всіх судів України, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

При цьому, суд відзначає, що факт скоєння виконуючого обов'язки заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, за який його було притягнуто до дисциплінарного відповідальності, матеріалами службового розслідування та іншими зібраними у справі доказами в сукупності не доведений.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивачем порушено порядок оскарження дій посадових осіб відповідача по застосуванню до позивача дисциплінарного стягнення.

Так, згідно з абз. 4 п. 5.4. Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України № 230 від 12.03.2013р. особа рядового і начальницького складу, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України особа рядового або начальницького складу має право усно чи письмово послідовно звернутися зі скаргою щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення до старшого прямого начальника - аж до міністра внутрішніх справ України або до суду.

Врахувавши положення Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України суд дійшов висновку, що позивачем обраний належний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення безпосередньо до суду з вимогою про скасування спірних наказів та про поновлення на навчанні та на службі в органах внутрішніх справ України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного наказу начальника ГУМВСУ у Львівській області від 24.01.2015 року №184, в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, у відповідності до вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своїх дій і рішень.

Відповідно до підпункту д) п.45 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться у порядку дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ або за клопотанням товариського суду честі середнього і старшого начальницького складу.

У наказах по особовому складу про переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади зазначаються підстави переміщення, передбачені цим пунктом.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в наказі начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 20.02.2015 року №95 о/с, відповідно до якого виконуючого обов'язки заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 з пониженням в порядку дисциплінарного стягнення призначено на посаду старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, зазначено, що підставою для видання цього наказу є наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 24.01.2015 року №184.

Відтак, оскільки наказ начальника ГУМВСУ у Львівській області від 24.01.2015 року №184 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення - пониження в посаді є неправомірним, то і виданий для його реалізації наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 20.02.2015 року №95 о/с в частині призначення майора міліції ОСОБА_1 з пониженням в порядку дисциплінарного стягнення на посаду старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області є також неправомірним і підлягає скасуванню, а тому суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про поновлення його на посаді заступника начальника слідчого відділення Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, що свідчитиме про відновлення його порушеного права.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення у повному обсязі.

У відповідності до вимог ст.94 КАС України, оскільки судові витрати у формі судового збору позивачем у справі не були понесені, а тому не підлягають стягненню на його користь.

Керуючись ст.ст. 7-14, 17, 18, 49, 51, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 24 січня 2015 року №184 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників органів та підрозділів Головного управління Міністерства внутрішніх справ», в частині щодо притягнення виконуючого обов'язки заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, звільнення з посади.

3.Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 20 лютого 2015 року №95 о/с в частині призначення майора міліції ОСОБА_1 на посаду старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, на період відпустки за доглядом за дитиною майора міліції ОСОБА_4, увільнивши від виконання обов'язків заступника начальника СВ Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 01 березня 2015 року.

4.Поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника слідчого відділу Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

5. Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника слідчого відділу Личаківського РВ ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області підлягає до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Повий текст постанови виготовлено 21 квітня 2015 року.

Суддя Костецький Н.В.