Справа № 815/7099/14
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/7099/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Сівєлькіної С.Є.,

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представників відповідача Білоконь Н.О. та Кононенко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної Міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної Міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.11.2014 року №629-14 та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.11.2014 року №629-14 в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватись захистом своєї країни та не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до армії. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту. Ситуація загальнопоширеного насилля в Сирії, враховуючи критерії, визначені Європейським судом з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (рішення від 28.06.2011 року, №8319/07 та 11449/07) свідчить про те, що ризик застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є реальним. Отже, його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняла. Також, позивач в адміністративному позові зазначив про перевищення термінів розгляду заяви, встановлених ст. 8-10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки він звернувся з заявою про надання захисту в Україні у червні 2012 року, а рішення прийняте лише 21.11.2014 року, тобто більш ніж через два роки, тоді як строк на вирішення такого питання не може перевищувати 6 міс. 15 днів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №629-14 від 21.11.2014 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Державна Міграційна служба України подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представників відповідача Білоконь Н.О. та Кононенко Н.О., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження АДРЕСА_1, адреса проживання на період вибуття АДРЕСА_1. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, має незакінчену вищу освіту, неодружений.

12.06.2012 року позивач звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту (особова справа №ODS 12/161), посилаючись на те, що під час його перебування в Україні, в Сирії стався переворот. Він побоюється примусового призову до збройних сил та можливих переслідувань з боку влади за участь у мітингах проти діючого президента країни під час відвідування батьків.

Наказом Управління від 10.07.2012 року №52 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте 04.12.2012 року позивач звернувся до Управління з заявою про припинення розгляду заяви у зв'язку з тим, що він повертається на батьківщину та йому потрібний національний паспорт. Наказом Управління від 05.12.2012 року №76 припинено розгляд особової справи гр. Сирії ОСОБА_1, особова справа згідно наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 05.10.2012 року №ODS 12/161 76 знято з обліку (а.с. 74-126).

21.07.2014 року позивач повторно звернувся до Управління із заявою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту (особова справа №2014OD0175).

Наказом Управління від 08.08.2014 року №144 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 53).

Під час розгляду особової справи було встановлено, що ОСОБА_1 після припинення розгляду особової справи за його заявою у грудні 2012 року та отримання національного паспорту, на батьківщину не повернувся, а зробив спробу незаконнім шляхом за винагороду легалізуватись на території України (проставляння штампу реєстрації), за допомогою малознайомих осіб, які у подальшому паспорт йому не повернули.

Також, під час розгляду особової справи було встановлено, що позивач вибув з Сирії 05.09.2009 року авіарейсом Дамаск (Сирія) - Київ (Україна), на підставі національного паспорту №004764499 та студентської реєстрації, державний кордон України перетинав легально. Причиною в'їзду в Україну - отримання вищої освіти. Навчався у Державному медичному університеті м. Суми до 2011 року, навчання не закінчив через фінансові проблеми. Після відрахування позивач вирішив не повертатися до країни походження у зв'язку з загостренням соціально-політичної ситуації в Сирії. З 2011 року проживав в Одесі, працював на промисловому ринку « 7-й км». ОСОБА_1 не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині.

Як вбачається з особової справи заявника, Управління дійшло до висновку за доцільне відмовити громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком від 19.09.2014 року (а.с. 63-73).

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені позивачем факти переслідування не відповідають критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація щодо причини виїзду з країни походження має низку суперечностей.

Також, на думку Управління, аналіз наданих матеріалів із наявною інформацією по країні походження заявника підтверджують відсутність умов, які можуть буди розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні.

Управління вважає, що не має підстав вважати наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням від 21.11.2014 року №629-14 з посиланням на п. 1 та 13 частини 1 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 25). 11.12.2014 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 7).

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішення ДМС України від 21.11.2014 року №629-14 прийняте на підставі висновку Управління, є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства, є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №405/2011, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п. 7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Отже, колегія суддів приходить погоджується з тим, що посилання у висновку Управляння на те, що позивач прибув на територію України у 2009 році до початку військового конфлікту в Сірії, не ґрунтується на вищезазначених положеннях закону та не може бути прийняте до уваги, як підстава для відмови у задоволенні заяви позивача.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що при перевірці законності рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу було необхідно з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил у разі надходження до ДМС України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Висновки управління, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтується на тому, що відсутні доведені заявником факти серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину с посиланням, зокрема, на те, що: заявник в останнє в Сирії був у 2009 році; не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині; заявник не надає інформації про соціально-політичну ситуацію в регіоні постійного проживання, лише зазначає, що в Сирії йде війна.

Проте, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив таки посилання відповідача.

Колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає правильним, оскільки ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, у висновку Управління у повному обсязі не відображені та не враховані загальновідомі відомості щодо подій у Сирії, не приведені доводи щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

Разом з тим, в Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II) від 22.10.2013 року, зазначено, що після випуску УВКБ ООН в грудні 2012 року документу «Аспекти захисту» військовий конфлікт в Сирії продовжував загострюватися, в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Зріст гуманітарних потреб населення особливо помітен в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакия и Дамаск. С січня 2013 р. гуманітарні потреби в Алеппо стали втричі більше, а в провінціях Риф Дамаск и Дейр-эз-Зор стали вдвічі більш.

При цьому судами обох інстанції враховується, що позивач є уродженцем провінції Дейр-эз-Зор та мешкав до в'їзду в Україну в провінції Дейр-эз-Зор, с. Абу Хамам.

Також, в Рекомендаціях УВКБ ООН від 22.10.2013 року зазначено, що конфлікт характеризується неувагою до захисту цивільного населення, оскільки сторони конфлікту постійно переступають норми міжнародного гуманітарного права та скоюють інші серйозні порушення прав людини та посягання на них, у тому числі, але не тільки: свавільні арешти, катування та інші форми жорсткого погодження, насильницькі зникнення, викрадення, сумарні та позасудові страти, примусові переміщення та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

Згідно п. 11 Рекомендацій сірійці потребують міжнародного захисту до тієї пори, доки ситуація з безпеки та дотримання прав людини в Сирії не буде полишена та не будуть утворені умови для добровільного повернення та поваги до людської гідності. В п. 14 Резолюції визначено, що клопотання громадян Сирії щодо міжнародного захисту повинні розглядатись на підставі справедливих та ефективних процедур. В тих випадках (все більш виключних), де критерії включення згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», які сформовані в регіональних документах про біженців, або інші форми міжнародного захисту, у тому числі додаткового захисту.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню.

Проте, враховуючи, що діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції вірно зобов'язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів суду правомірність прийнятого ним рішення.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Державної Міграційної служби України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної Міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов