Справа № 815/1716/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1716/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

при секретарі Бобровській О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Малиновський районний відділ кримінально-виконавчої інспекції Управління державної пенітенціарної служби в Одеській області, про скасування рішення та зобов'язання продовжити строк перебування на території України, -

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому, з урахуванням заміни відповідача та уточненого позову від 06.04.2015 року просив: скасувати рішення про відмову ОСОБА_1 в продовженні строку перебування на території України від 18.03.2015 року, прийняте Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області; зобов'язати ГУДМС України в Одеській області продовжити строк перебування на території України ОСОБА_1 до 01.08.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про продовження строку перебування на території України. В заяві ОСОБА_2 в обґрунтування продовження строку перебування на території України зазначив вирок Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2012 року, згідно з яким ОСОБА_2 був засуджений до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності на 2 роки та звільнений від відбування основного покарання з випробувальним строком на 3 роки згідно ст.ст. 75, 76 КК України. Згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2012 року на ОСОБА_2 були покладені наступні обов'язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Позивач також вказав, що до заяви про продовження строку перебування на території України були додані всі передбачені законом необхідні документи, а саме: паспорт ОСОБА_2, переклад української мовою паспорта ОСОБА_2, засвідчена судом копія вироку Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2012 року, копія паспортного документу фізичної особи, що є приймаючою стороною, гарантійний лист приймаючої сторони про взяття на себе зобов'язань із сплати всіх витрат, пов'язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства на території України та їх виїздом з України, документ, який посвідчує право власності на житло приймаючої сторони, чотири фотокартки ОСОБА_2 розміром 3,5 х 4,5 см, квитанція про сплату державного мита за продовження строку перебування. 18.03.2015 року позивач отримав лист Малиновського РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області № 226 від 18.03.2015 року, в якому ОСОБА_2 повідомлено про прийняття рішення про відмову в продовженні строку перебування його на території України. Позивач вважає рішення Малиновського РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області необґрунтованим, так як у відмові не було зазначено жодного доказу того, що ОСОБА_2 має інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні. Натомість ОСОБА_2 надав копію вироку суду, з якого вбачається, що він не має жодних інших причин перебувати на території України, окрім як на виконання вироку Приморського районного суду міста Одеси від 31.07.2012 р. Відмовляючи ОСОБА_2 в продовженні строку перебування на території України, Малиновський РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області не взяв до уваги, що на засуджених, звільнених від відбування покарання з випробуванням осіб, крім обов'язків, покладених на них судом, є ще й обов'язки, покладені на них законодавством. Позивач також вказав, що відмова Малиновського РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області про продовження строку перебування в Україні призведе до того, що позивач не зможе виконувати обов'язків, що покладаються на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, а саме: не зможе з'являтися за викликом до Малиновського РВ КВІ УДПтС України в Одеській області, в якій ОСОБА_2 перебуває на обліку з 26.12.2012 р., за вироком Приморського районного суду міста Одеси від 31.07.2012 року, що призведе до скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого ОСОБА_2 для відбування призначеного судом покарання.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити його у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо: йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом до закінчення кримінального провадження; його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання; його виїзд суперечить інтересам національної безпеки України - до припинення обставин, що перешкоджають виїзду. Таким чином, відповідач вважав, що відповідно до вказаного Закону відсутні підстави для заборони позивачу виїзду за межі України. Як обґрунтовану підставу для подальшого перебування в Україні позивачем зазначено вирок Приморського районного суду м.Одеси від 31.07.2012 року. Згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2012 року, на позивача відповідно до ст.76 КК України покладено обов'язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання. Представник відповідача вказав, що відповідно до вироку суду позивачу заборонено виїжджати саме на постійне місце проживання за межі України, а тимчасовий виїзд з України не є порушенням вимог вироку Приморського районного суду м.Одеси від 31.07.2012 року та умов і порядку звільнення від покарання з випробуванням. Враховуючи викладене, відповідач вважав, що Малиновським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області правомірно прийнято рішення про відмову позивачу в продовженні строку перебування на території України.

Представник третьої особи - Малиновського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції Управління державної пенітенціарної служби в Одеській області з належним чином оформленою довіреністю на ведення справи у суді в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідка ОСОБА_3, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що 31.07.2012 року вироком Приморського районного суду м.Одеси по кримінальній справі № 1-1226/11 ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.191, ч.4 ст.191, ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч.1 ст.358, ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України та з застосуванням ст.69 КК України відповідно до ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності на 2 роки, без конфіскації майна. Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання з випробувальним строком на 3 роки та зобов'язано згідно ст.76 КК України не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

14 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про продовження строку перебування на території України, в якій в обґрунтування продовження строку перебування на території України зазначив вирок Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про продовження строку перебування на території України від 14 березня 2015 року позивачем було додано наступні документи: паспорт громадянина Республіки Вірменія на ім'я ОСОБА_6, переклад української мовою паспорта ОСОБА_2, засвідчена судом копія вироку Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2012 року, копія паспортного документа фізичної особи, що є приймаючою стороною, гарантійний лист приймаючої сторони про взяття на себе зобов'язань із сплати всіх витрат, пов'язаних з перебуванням іноземця на території України та його виїздом з України, документ який посвідчує право власності на житло приймаючої сторони, чотири фотокартки ОСОБА_2 розміром 3,5 х 4,5 см, квитанція про сплату державного мита за продовження строку перебування в Україні.

Листом Малиновського РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 18.03.2015 року за № 226 ОСОБА_1 повідомлено про відмову у продовженні строку перебування на території України на підставі ч.6 ст.10 Постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 року.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 року (далі за текстом - Порядок № 150 від 15.02.2012 року), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Згідно п.7 Порядку № 150 від 15.02.2012 року, рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI від 22.09.2011 року в редакції чинній, на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин (далі за текстом - Закон № 3773-VI від 22.09.2011 року), іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 2 ст.22 Закону № 3773-VI від 22.09.2011 року, виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо:

йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом - до закінчення кримінального провадження;

його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання;

його виїзд суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України - до припинення обставин, що перешкоджають виїзду.

Відповідно до ч.4 ст.22 Закону № 3773-VI від 22.09.2011 року за наявності підстав, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежується право виїзду з України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 вироком Приморського районного суду міста Одеси від 31.07.2012 року засуджено за вчинення кримінального правопорушення, згідно вимог ч.2 ст.22 Закону № 3773-VI від 22.09.2011 року йому не дозволяється виїзд з України - до звільнення від покарання.

Звільнення від призначеного покарання, відповідно до вимог ч.1 ст.78 КК України, здійснюється судом після спливу строку випробування, якщо засуджений виконає покладені на нього обов'язки та не скоїть нового злочину.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3, який є інспектором Малиновського РВ кримінально-виконавчої інспекції Управління державної пенітенціарної служби в Одеській області та на виконанні якого перебуває вирок у відношенні ОСОБА_1, пояснив суду, що згідно ст.9 Кримінально-виконавчого кодексу України на засудженого ОСОБА_1 покладається обов'язок, зокрема, з'являтися за викликом інспектора до кримінально-виконавчої інспекції для проведення профілактичних бесід. Періодичність таких викликів встановлюється на розсуд інспектора. Якщо засуджена особа не з'являється до інспекції за викликом інспектора два і більше разів без поважних причин, інспекція вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженої особи для відбування призначеного судом покарання.

Як вбачається з вироку суду від 31.07.2012 року, строк випробування, встановлений ОСОБА_1, спливає 31.07.2015 року. Тому до зазначеної дати позивач знаходиться під забороною виїзду з території України згідно вимог ч.2 ст.22 Закону № 3773-VI від 22.09.2011 року.

За викладених обставин, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень відповідача про відсутність ОСОБА_1 заборони виїзду з України.

Тому суд вважає, що на момент звернення позивача з заявою від 14.03.2015 року були наявні передбачені п.7 Порядку № 150 від 15.02.2012 року умови для прийняття рішення про продовження строку перебування позивача (іноземця) на території України понад встановлені цим Порядком строки, зокрема, наявність підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до п.10 Порядку № 150 від 15.02.2012 року, рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України приймається в разі:

1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку;

2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі;

4) подання іноземцем та особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів;

5) коли виявлено факти невиконання іноземцем та особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну;

6) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець та особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні або вони не подали відповідного підтвердження;

7) відсутності в іноземця та особи без громадянства достатнього фінансового забезпечення на період перебування або відповідних гарантій приймаючої сторони.

Суд вважає посилання відповідача в рішенні від 18.03.2015 року № 226 на підпункт 6 пункту 10 Порядку № 150 від 15.02.2012 року, як на підставу відмови позивачу в продовженні строку перебування на території України, необгрунтованим, оскільки ані відповідачем, ані судом під час розгляду справи не було встановлено обгрунтованих підстав вважати, що іноземець (ОСОБА_1) має інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні, та при цьому встановлено, що позивач подав відповідне підтвердження в обгрунтування своєї заяви (вирок суду).

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення Малиновського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області від 18.03.2015 року № 226 про відмову позивачу в продовженні строку перебування на території України є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Що стосується решти вимог позивача - про зобов'язання відповідача продовжити строк перебування на території України ОСОБА_1 до 01.08.2015 року, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки Порядком № 150 від 15.02.2012 року встановлена певна процедура вирішення питання про продовження іноземцю або особі без громадянства строку перебування та території України, яка має бути дотримана як позивачем, так і органами міграційної служби.

Так, пунктом 7 Порядку № 150 від 15.02.2012 року встановлено коло посадових осіб, які повноважні приймати відповідне рішення (керівник територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступник, голова ДМС або його заступник).

Відповідно до п.8 Порядку № 150 від 15.02.2012 року, заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Пунктом 9 Порядку № 150 від 15.02.2012 року встановлено перелік документів, які подають для продовження строку перебування на території України іноземець та особа без громадянства і приймаюча сторона разом із заявою.

Крім того, відповідно до пункту 8 Порядку № 150 від 15.02.2012 року наказом МВС України від 25.04.2012 року № 363 затверджено Порядок розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, який також має бути дотримано.

Тому суд вважає, що не повинен перебирати на себе повноваження органу Державної міграційної служби та зобов'язувати відповідача прийняти конкретне рішення без застосування передбаченої законодавством процедури розгляду заяви позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що належить зобов'язати відповідача повторно розглянути у встановленому законом порядку заяву ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 18.03.2015 року про відмову громадянину Вірменії ОСОБА_1 в продовженні строку перебування на території України - скасувати.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути у встановленому законом порядку заяву ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути судові витрати у розмірі 73 грн. 08 коп. (сімдесят три гривні 08 копійок) із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовлено 22 квітня 2015 року.

Суддя: В.В. Андрухів