Справа № 815/676/15
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року 15год. 00хв. м. Одеса Справа № 815/676/15

Одеський окружний адміністративний суд у складі :
головуючого судді Іванова Е.А. секретар Сакара М.М.
за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача Трусова А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання недійсними та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа -підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Київському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області (надалі - ДПІ у Київському районі ) в якому з урахуванням уточнень до позову просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ДПІ у Київському районі м. Одеси № від 25.10.2013 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в частині донарахування суми 12868,90 грн. за основним платежем та в частині 6434,45 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач включала до валових витрат лише документально підтверджені витрати пов'язані із здійсненням господарської діяльності -надання послуг з організації перевезення, та під час перевірки надала усі первинні документи, які не були прийняті до уваги, та акт перевірки не містить обов'язкових даних відносно виявлених порушень з посиланням на конкретні первинні документи на підставі яких вчинено записи.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та пояснив, що надана в судовому засідання позивачем копія книги обліку доходів та витрат є старою книгою, замість якої була видана в 2012 році інша книга обліку доходів та просив відмовити у задоволенні позову як необґрунтованого.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд доходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 15.06.2010р. про що свідчить копія свідоцтва (т.1, а.с.7).

На підставі плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб'єктів господарювання на ІІІ квартал 2013 року ДПІ у Київському районі була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період діяльності з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року за результати якої складений акт №525/17-01/28344 від 11.10.2013 року (т.1, а.с.9-29).

Згідно висновків вказаного акту через порушення позивачем п.п.139.1.1 п.139.1 ст.139, п.п.138.2 ст.138 та п.п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України занижено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування 2012 року на суму 13409,60 грн..

З вказаним актом позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис (т.1, а.с.29).

За наслідками перевірки та на підставі вищевказаного акту відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 25.10.2013 року (т.1, а.с.8), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються за результатами річного декларування за основним платежем у сумі 13409,60 грн. та штрафних санкцій 6704,80 грн.

Судом встановлено, що основним видом діяльності позивача є організація перевезень вантажів.

В перевіряємому періоді позивач перебувала на загальній системі оподаткування та є платником ПДВ.

Сума валового доходу задекларованого позивачем за 2012 року склала 3321889 грн. та витрат пов'язаних з одержавнням доходу 3212624 грн., а сума чистого доходу - 109265 грн.

Перевіряючи в акті визначили витрати позивача у розмірі 3133744 грн., та різниця з витратами вказаними позивачем у декларації за 2012 рік склала 78880 грн.

Під час проведення перевірки позивач надавав первинні документи відображені в акті перевірки згідно опису складеного позивачем.

На пропозицію суду надати позивачу книгу обліку та витрат №14402 від 24.03.2011 року для огляду була надана письмова відповідь, що вона ним втрачена, та ДПІ у Київському районі м. Одеси видано нову, яку вона подавала під час перевірки перевіряючим.

Перевіряючими в акті перевірки до суми завищення ФОП ОСОБА_1 витрат 78880 грн. віднесена сума витрат 46000 грн. перерахованих з поточного розрахункового рахунку НОМЕР_3 в АТ «Райфанзен Банк Аваль» на картковий рахунок НОМЕР_4 в ООДАТ «Райфайзен банк аваль» які вони вважають не пов'язаними з провадженням господарської діяльності, а саме: 05.06.2012 року - 100 грн.; 05.07.2012 року - 3000 грн.; 08.08.2012 року - 4000 грн.; 17.08.2012 року - 5200 грн.; 20.08.2012 року - 5600 грн.; 14.09.2012 року - 5000 грн.; 24.10.2012 року - 2400 грн.; 04.12.2012 року -2700 грн.; 12.12.2012 року - 2000 грн.; 13.12.2012 року - 13000 грн.; 25.12.2012 року - 2000 грн., 28.12.2012 року - 1000 грн.; 13583,40 грн. по взаємовідносинам з контрагентами ПП «Кремавто-плюс» та «Єлістранс» та 19297 грн. які згідно книги доходів та витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, які обрали загальну систему оподаткування в графі 10 не підтвердженні відповідним первинними документами, та неможливо зв'язати ці витрати з фінансово-господарською діяльністю підприємця.

Склад витрат та порядок їх визнання на час здійснення вказаних операцій визначався ст.138 Податкового кодексу України.

Згідно п.п. 138.10.2, п. 138.0, ст. 138 ПК України до складу інших витрат включаються: адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати; б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу; в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); г) винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності; ґ) витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати); д) амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; е) витрати на врегулювання спорів у судах; є) плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків; ж) інші витрати загальногосподарського призначення.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Як вбачається з акту перевірки (т. 1, а.с.20) до даних висновків перевіряючи дійшли згідно даних книги обліку доходів та витрат від 14.05.2012р. №7609.

Вказані суми співпадають з даними колонки 10 книги доходів та витрат позивача №7609, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні (т.1, а.с.50-58).

Разом з тим, дати відображені в книги доходів позивача за якими здійснювались на думку перевіряючих перерахунки з поточного на картковий рахунок не збігаються з даними виписки про рух коштів з поточного рахунку НОМЕР_3 в АТ «Райфанзен Банк Аваль», а саме: відсутня сума 100 грн. за 05.06.12 року; сума 4000 грн. за 08.08.2012 року; сума 5600 грн. за 20.08.2012 року; сума 2400 грн. за 24.10.2012 року; сума 600 грн. (наявна тільки 2100 грн.) за 04.12.2012 року; сума 2000 грн. за 12.12.2012 року; сума 2400 грн. за 24.10.2012 року; сума 2000 грн. за 25.12.2012 року; сума 1000 грн. за 28.12.2012 року.

Загальна сума розбіжності становить 20100 грн., та з таблиці - пояснення позивача вбачається, що сума 100 грн. зазначена в книзі обліку доходів 05.06.2012 року це не перерахування коштів на картковий рахунок, а оплата за заправку та прошивку картриджа (т. 1, а.с.103-104) та доказів оплати вказаної суми суду не надано, так само як й перевіряючим під час перевірки, так як податкова накладна від 01.06.2012 року виписана ПП «Метіда» та акт виконаних робіт від 01.06.2012 року у розумінні п. б) п.п.187.1 ст187 ПК України не є документами об оплаті наданих послуг, а тому суд вважає, що дана сума безпідставна віднесена позивачем до витрат в липні 2012 року.

Суд погоджується з аргументом відповідача, щодо неврахування віднесених ФОП ОСОБА_1 до витрат сум перерахованих з поточного рахунку на картковий, з наступних підстав.

Як вбачається з копії договору № від 22.06.2010 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Райффайзен Банк аваль» договір про видачу пластикової картки, відкриття та здійснення обслуговування карткового рахунку НОМЕР_4 в гривнях (т. 2, а.с. 6-8).

Виходячи з того, за умовами п. 4 вказаного договору позивач мала право здійснювати з даного рахунку платежі з метою ведення господарської діяльності, то позивач в разі здійснення платежів за надані послуги чи придбані товари мала право відносити оплату з цієї картки до витрат.

Суд погоджується з аргументами відповідача, що при перерахуванні суми з поточного рахунку в банку на картковий рахунок позивача не є витратами, так як від цієї операції вони не вибувають із володіння власника рахунку - позивача, а тому підстав відносити їх до витрат у такому випадку не має, а тільки в разі наступного розрахунку за рахунок цих коштів з метою ведення господарської діяльності ці витрати можливо вважати такими, що зменшують базу оподаткування.

Порядок оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства затверджено Наказом Державної податкової адміністрації України 22.12.2010 року №984, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за №34/18772.

Згідно п. 3 вказаного Наказу результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка.

Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Відповідно до п.6 Наказу факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно п. 5.2 Наказу у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

Але як вбачається з акту перевірки перевіряючи не перевірили чи здійснювались з карткового рахунку НОМЕР_4 на який є посилання в акті перевірки платежі з метою ведення позивачем господарської діяльності в дні відображені в книги обліку доходів та витрат, або інші.

А тому висновок про завищення витрат на суму 46000 грн. був передчасним.

Згідно п.86.10 ст.86 Податкового кодексу України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку НОМЕР_4 в перевіряємому періоді по ньому було здійснено позивачем платежів на загальну суму 131650 грн. та як зазначив позивач в письмових роз'ясненнях, з карткового рахунку у вказаний період було знято готівкових коштів на загальну суму 16872,04 грн. для розрахунків по операціям пов'язаним з веденням господарської операції (т. 2, а.с. 14-111).

Також представником позивача було зазначено, що з вказаної суми 16872,04 грн. слід виключити суму 168 грн. яка була ФОП ОСОБА_1 помилково включена до витрат, а саме за авіа накладними за липень та серпень 2012 року без зазначення вартості послуги.

З викладеного обставин суд доходить висновку, що різниця між сумою 46000 грн. та 16604,04 грн. становить суму 29395,96 грн., яка безпідставно позивачем віднесена до витрат, а тому суд вважає, що в цій частині відповідач довів правомірність збільшення суми витрат на 29395,96 грн.

Щодо суми витрат 16604,04 грн., яку позивач в поясненнях підтверджує документами, то суд вважає, що вона правомірно включена позивачем до витрат, та підтверджена первинними документами наявними в матеріалах справи.

Крім того перевіркою встановлено віднесення до валових витрат суми 19297 грн. не підтверджених первинними документами, та які не можливо зв'язати з фінансово-господарською діяльністю підприємця, з яких 01.03.2012 року відображено в книзі доходів та витрат - 14911 грн., та 11.07.12 року - 4386 грн.

В акті перевірки перевіряючи не відобразили які самі конкретні витрати на суму 14911 грн. та 4386 грн. були не враховані, та виходячи з того, що під час перевірки вони не скористувались правом надати письмовий запит про отримання письмових пояснень або первинних документів на підтвердження понесених витрат відображених в книзі доходів ФОП ОСОБА_1, то суд вважає можливим враховувати документи надані позивачем суду на підтвердження зв'язку понесених витрат з господарською діяльністю.

Суду надані позивачем документи з яких вбачається, що до суми витрат 14911 грн. відображених 01.03.2012 року входять наступні витрати на суму 11862,06 грн. з яких: оплата послуг зв'язку МТС за лютий 2012 року - 475 грн.(т.1, а.с. 64, 66), банківські витрати на суми 153 грн.(т. 1, а.с.67), та 69 грн. + 108 грн. = 177 грн. (т. 1, а.с.69), оплата послуг зв'язку МТС за березень 2012 року - 583,30 грн., оплата єдиного соціального внеску до Пенсійного фонду 6470 грн., та 1620 грн. та авансові звіти на суми 1004,33 грн. та 1379,40 грн.

Таким чином позивач взагалі не надав доказів понесення витрат на суму різниці між 14911 грн. та - 11862,06 грн. що становить = 3048,94 грн., тому суд вважає, що в цій частині сума витрат зменшена ДПІ у Київському районі правомірно.

При цьому суд враховує, що позивач надав суду усі первинні документи, які він відніс до витрат у 2012 року.

Щодо суми витрат 4386 грн. від 11.07.2012 року, то позивач відніс до неї оплату: послуг зв'язку МТС на суму 396,31 грн., авансовий звіт на суму 820,87 грн., оплату єдиного соціального внеску до Пенсійного фонду 1620 грн. та 1620 грн. (т.1, а.с.89,90) та вказані витрати перевищують суму 4386 грн. відображену в книзі обліку доходів на 71,80 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг зв'язку МТС в сумі 396,31 грн. суду надано платіжне доручення №1353 від 10.07.2012 року на суму 463 грн. (т. 1, а.с.88) з яких 77,17 грн. ПДВ, таким чином 463-77,17 = 385,83 грн. в той час коли до витрат віднесено 396,31 грн, що більше на 10,48 грн. ніж фактично, а тому суд вважає, що завищення витрат по цій операції становить 10,48 грн.

Також перевіряючими зменшено суму витрат 13583,40 грн. по операціям з ПП «Крем авто-плюс» та ПП «Єліс Транс Груп» в 2012 році, з яких : 2250 грн. оплата 22.06.2012 року ПП «Єліс Транс Груп», решта суми ПП «Крем авто-плюс» перераховано 26.04.12 року 2666,67 грн., 06.07.2012 року 4333,34грн., 14.08.2012 року 916,66 грн., 23.08.2012 року 2166,67 грн., 05.03.2012 року 1250,06 грн.

Підставою для не врахування даних сум до витрат були акти перевірки: №737/15-2-05/34397606 від 30.01.2013 року щодо ПП «Крем авто-плюс» (т. 1, а.с.177-193), акту №1018/17-01//45 (т. 1, а.с.163-176), та №92/17-01/60 від 24.07.2013 року щодо ПП «Еліс Транс Груп».

Та як вбачається з акту позапланово невиїзної документальної перевірки ПП «Крем авто-плюс» від 30.01.2013 року серед основних видів діяльності ПП «Крем авто-плюс» міститься надання послуг перевезення речей, вантажний автомобільний транспорт, на підприємстві значаться 8 штатних працівників, основні фонди відсутні.

Та в акті встановлено завищення податкового кредиту з вересня по липень 2012 року по ряду контрагентів, так як перераховувались кошти без мети реального настання правових наслідків з метою заниження об'єкта оподаткування, через що встановлено завищення податкових зобов'язань по його контрагентам серед яких позивач (т. 1, а.с.187, 188).

Судом встановлено, що між позивачем (Екпедитором) та ПП «Крем авто-плюс» 13.03.2012 року укладений договір №318 згідно умов якого ПП «Крем авто-плюс» зобов'язується надати послуги по перевезенню вантажу як Перевізник (т. 1, а.с. 133)

Згідно п. 3.10 Перевізник зобов'язан протягом 3-х днів після доставки вантажу надати Експедитору пакет документів необхідних для проведення взаєморозрахунків, оригінал рахунку, два оригіналу акту наданих послуг, оригінал податкової накладної, два екземпляра ТТН, а також інші необхідні документи вказані у заявці (т.1, а.с.133).

Суду на підтвердження отримання позивачем послуг надані податкові накладні №70 від 03.04.2012 року, №92 від 14.04.2012 року, №174 від 27.07.2012 року, №139 від 25.06.2012 року, №138 від 25.06.2012 року, №175 від 26.07.2012 року (т. 1, а.с.134, 138, 142, 146, 150, 154), а також акти прийому - передачі робіт (т. 1, а.с.135, 136, 139, 140, 143, 144, 147, 148) та товарно-транспортні накладні №101953, 102333, 106670, 105316, 000134,000172 (т. 1, а.с.157, 153, 149, 145, 141, 137) з яких вбачається, що послуги надані були та документи складені у відповідності до ЗУ «Про бухгалтерський облік та бухгалтерську звітність в Україні» та розрахунок за надані послуги був здійснений у повному обсязі.

Також позивачем 07.06.2012 року був укладений договір з ПП «Еліс Транс Групп» №388 (т. 1, а.с.158) на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні та надання транспортно-експедиційних послуг аналогічного змісту.

Суду на підтвердження отримання позивачем послуг надані податкові накладні №12 від 08.06.2012 року (т. 1, а.с.162) акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000137 (т., 1, а.с.160) та товарно-транспортна накладна №104646 (т. 1, а.с. 159).

Як вбачається з акту №92/17-01/60 від 24.07.2013 року щодо ПП «Еліс Транс Груп» основним видом діяльності є вантажний автомобільний транспорт, кількість працюючих 1 особа, основні фонди відсутні.

Підставою для висновків щодо безтоварності операцій з ПП «Еліс Транс Груп» в червні 2012 року та зменшення витрат на суму 2250 грн. є акт перевірки від 15.05.2013 року №1662/22.2/34691044 ДПІ у Печерському районі м. Києва про неможливість проведення зустрічної звірки ПП «Еліс Транс Груп» через не знаходження за юридичною адресою.

Тобто судом встановлено, що єдиним мотивом для судження відповідача про відсутність реальності здійснення позивачем господарської операції з ПП «Крем авто-плюс» та ПП «Еліс Транс Групп» є висновки інших органів податкової служби.

Проте, суд не погоджується з таким твердженням відповідача з огляду на наступне.

Статтею 3 Господарського кодексу України визначено поняття господарської діяльності, відповідно до якої під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюванний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність установлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

В даному випадку, виходячи з вищевикладених фактів та доказів, що їх підтверджують, суд встановив, що договора з контрагентами ПП «Крем авто-плюс» та ПП «Еліс Транс Групп» укладені у письмовій формі, виконання вказаних договорів підтверджується видатковими накладними, рахунками, податковими накладними, про здійснення оплати придбаного товару за договором свідчать платіжні доручення, а тому робить висновок, що сторони договору діяли виключно для досягнення економічних результатів та з метою отримання прибутків у відповідності до ст.. 3 ГК України.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Тобто, факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є вірним, виходячи з загальних засад судочинства.

Відповідно до ч 1. ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Висновок щодо нереальності поставок має бути підтверджений з боку ДПІ лише відсутністю саме первинних документів у позивача, які мають містити відомості про господарську операцію та підтверджувати її здійснення , а саме договору, накладних на отримання товару, податкових накладних, тощо.

Зазначаючи про не спрямованість правочинів позивача з ПП «Крем авто-плюс» та ПП «Еліс Транс Групп» на реальне настання правових наслідків, ДПІ в Київському районі м. Одеси не враховано, що правочини, які вчиняються без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні. Фіктивні правочини не віднесені законом до нікчемних, їх недійсність визначається тільки судом.

Згідно з. п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

В листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11, зазначено, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового кредиту.

Отже на підставі викладеного, суд вважає, що відповідач не довів належними засобами доказування, що правочини між позивачем та ПП «Крем авто-плюс» та ПП «Еліс Транс Групп» здійсненні без мети настання реальних наслідків.

В матеріалах справи містяться всі первинні документи, що підтверджують факт придбання позивачем послуг з перевезення у ПП «Крем авто-плюс» та ПП «Еліс Транс Групп», а тому сума витрат у розмірі 13583,40 грн. правомірно включена позивачем до валових витрат.

Таким чином судом встановлено, що позивачем за 2012 рік завищена загальна сума витрат відображених у декларації про доходи, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу на загальну суму 32455,38 грн. яка складається з суми 29395,96 грн. яка не пов'язана з провадженням господарської діяльності, а саме: перерахування грошових коштів з поточного розрахункового рахунку НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на картковий розрахунковий рахунок НОМЕР_4 ООДАТ «Райффайзен Банк Аваль» м. Одеса; суми 3048,94 грн. по книзі обліку доходів та витрат за 01.03.2012 року та суми 10,48 грн. за 11.07.2012 року.

Таким чином суд доходить висновку, що позивачем підтвердженні витрати понесені у 2012 році на суму різниці між 78880 грн. та 32455,38 грн. та становить 46424,62 грн. (16604,04 грн. + 11862,06 грн. + 4375,52 грн. + 13583,40 грн.).

Оскільки позивачем не підтверджена сума витрат у 2012 році на загальну суму 32455,38 грн. то сума податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування за 2012 рік становить 5517,41 грн..

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем правомірно віднесена до складу витрат у 2012 році сума у загальному розмірі 46424,62 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню, а саме податкове повідомлення - рішення підлягає скасуванню в частині, що перевищує 11838,29 грн. (20114,40 грн. - (5517,41 + 2785,70)= 11838,29 грн.)

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 94 КАС України.

Так судом задоволено позовні вимоги позивача в частині що перевищує 11838,29 грн..

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 4 передбачено, що за подання до адміністративного суду позову майнового характеру судовий збір складає 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Позивач в позові просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ДПІ у Київському районі м. Одеси № від 25.10.2013 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в частині донарахування суми 12868,90 грн. за основним платежем та в частині 6434,45 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Тобто загальна сума визначена податковим органом становить 20114,40 грн..

Оскільки вказаний спір носить майновий характер, то позивач при поданні такого позову повинен сплатити судовий збір у розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати, що в даному випадку складає 1827 грн., та з врахуванням ч. 3, ст. ЗУ «Про судовий збір» повинен складати 182,70 грн. та яка ним була сплачена.

Та оскільки судом було задоволено частину позовних у сумі 8276,11 грн., що становить 41,14 % від суми 20114,40 грн., то залишок суми судового збору який підлягає стягненню з позивача становить 892,67 грн. (182,70 * 58,86 - 182,70).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що судом встановлено, що позивачем підтверджена первинними документами наявними в матеріалах справи сума витрат у 2012 році у загальному розмірі 46424,62 грн., суд доходить висновку, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись, ст. ст. 2, 71, 158, 160, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області від 25.10.2013р. № в частині, що перевищує 14840,17 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_2) судовий збір у сумі 1161,97грн.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст..254КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 27 квітня 2015 року.

Суддя Е.А.Іванов