Справа № 826/17876/14
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
У Х В А Л А

Іменем України

28 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Оксененка О.М., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Бащенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» до Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, про визнання нечинною постанови від 31.10.2014 року №218,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, в якому з урахуванням уточнень просив суд визнати нечинною постанову від 31.10.2014 року №218 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на те, що судом першої інстанції було ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 2014 року Окремим контрольно - пропускним пунктом «Київ» Державної прикордонної служби України винесено постанову №218, якою на підставі протоколу про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 21.10.2014 року №921724, за порушення частини першої статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» на позивача накладено штраф у розмірі 17000,00 грн.

В обґрунтування порушення посадова особа контролюючого органу в постанові зазначила, що 21 жовтня 2014 року о 17 год. 50 хв. рейсом №472 за маршрутом «Цюрих - Київ», у пункт пропуску «Бориспіль» м. Бориспіль, відкритий для міжнародного повітряного сполучення, перевізником ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України», що виконує міжнародні пасажирські перевезення, здійснено перевезення через державний кордон України до держави прямування (транзиту) - України, одного пасажира, а саме: громадянина Федеративної Республіки Німеччини Страуфа Сімоне, документованого ідентифікаційною карткою громадянина ФРН №685749924, що не дає йому право на в'їзд в Україну. Також в постанові зазначено, що представник повітряного перевізника ОСОБА_4 під час розгляду справи підтвердив наведений факт перевезення громадянина ФРН Страуфе Сімоне, за ідентифікаційною карткою громадянина ФРН.

Разом з тим, позивач зазначає, що безпосередньої вини у встановленому правопорушенні, пов'язаного з перевезенням громадянки ФРН Страус Сімоне немає, оскільки паспортний документ (посвідчення особи) цієї пасажирки в Міжнародних аеропортах Німеччини та Швейцарії врахований не лише хендлінговими агентами авіакомпанії, але й державними службовцями прикордонної служби Німеччини та Швейцарії, як належний документ для перетину державних кордонів. В сукупності вказаних обставин, на думку позивача, останні можуть бути розцінені як пом'якшуюча обставина щодо відповідальності авіакомпанії МАУ за перевезення вказаної особи на рейсі PS472 -21.10.2014 (Цюріх - Київ), тому розмір штрафу може бути зменшений до мінімального.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Згідно пункту 1, 2 частини першої статті 15 вказаного Закону в'їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно положень статті 7 Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми від 16.05.2005 року, яка ратифікована Україною 21.09.2010 року та набрала чинність 01.03.2011 року, Держави - члени Ради Європи та інші держави, що підписалися, домовилися, що без шкоди для міжнародних зобов'язань стосовно вільного пересування осіб Сторони будуть посилювати, наскільки це можливо, такий прикордонний контроль, який може бути необхідним для запобігання й виявлення торгівлі людьми. Кожна Сторона вживає законодавчих або інших відповідних заходів для запобігання, наскільки це можливо, використанню транспортних засобів, які експлуатуються комерційними перевізниками, для вчинення правопорушень, визначених згідно із цією Конвенцією. Де це доцільно й без шкоди для відповідних міжнародних конвенцій такі заходи включають запровадження обов'язку комерційних перевізників, зокрема будь-якої транспортної компанії або власника чи оператора будь-якого транспортного засобу, упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, які вимагаються для в'їзду до приймаючої держави. Кожна Сторона вживає необхідних заходів згідно зі своїм внутрішнім законодавством для забезпечення санкцій у випадках порушення обов'язку, викладеного в пункті 3 цієї статті.

Аналогічні вимоги містяться також в положеннях статті 11 Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, прийнятий резолюцією 55/25 Генеральної Асамблеї від 15 листопада 2000 року, що доповнює Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності від 15.11.2000 р. (дата підписання Україною - 12.12.2000 р.; дата ратифікації 04.02.2004 р. (із застереженнями і заявами), дата набуття чинності 20.06.2004 р.), згідно якої Держави-учасниці цього Протоколу, погодилися, що без шкоди для міжнародних зобов'язань щодо вільного пересування людей Держави-учасниці, наскільки це можливо, встановлюють такі заходи прикордонного контролю, які можуть знадобитися для попередження і виявлення незаконного ввозу мігрантів. Кожна Держава-учасниця вживає законодавчих та інших відповідних заходів для попередження, наскільки це можливо, використання транспортних засобів, які експлуатуються комерційними перевізниками, при вчиненні злочину, визнаного таким відповідно до пункту 1 (a) статті 6 цього Протоколу. У відповідних випадках і без шкоди для застосовних міжнародних конвенцій такі заходи включають встановлення для комерційних перевізників, у тому числі будь-якої транспортної компанії або власника, чи оператора будь-яких транспортних засобів, зобов'язання переконатися в тому, що всі пасажири мають документи на в'їзд/виїзд, необхідні для в'їзду до приймаючої держави. Кожна Держава-учасниця вживає необхідних заходів, відповідно до свого внутрішнього законодавства для того, щоб передбачити санкції за порушення зобов'язання, встановленого в пункті 3 цієї статті.

Зазначену норму кореспондують положення статті 11 Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї, прийнятий резолюцією 55/25 Генеральної Асамблеї від 15 листопада 2000 року, що доповнює Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності.

10 січня 2002 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» N 2920-III, який відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 1 зазначеного Закону підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення.

Згідно статті 2 вказаного Закону справи про правопорушення, передбачені статтею 1 цього Закону, розглядають відповідні органи охорони державного кордону України. Від імені органів охорони державного кордону України розглядати справи про правопорушення та накладати штрафи мають право начальники органів охорони державного кордону України та їх заступники.

Отже, міжнародно - правовими актами та нормативно - правовими актами України зобов'язано перевізника перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, зокрема візи.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказаний закон не містить розмежування розміру відповідальності (від мінімального до максимального) перевізника в залежності від ступеня вини у вчинені порушення чи будь - яких інших обставин.

Разом з тим, згідно матеріалів справи №218 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень стосовно ПрАТ «Авіакомпанія «МАУ», в останній міститься копія ідентифікаційної картки громадянина Німеччини №685749924, яка була додана до протоколу.

Проте, вказана ідентифікаційна картка громадянина Німеччини не є паспортом, що свідчить про невиконання позивачем як перевізником обов'язку щодо перевірки перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявності у пасажира документів, необхідних для в'їзду в Україну.

Також, колегія суддів враховує, що позивачем визнається факт перевезення без паспорту громадянина Німеччини через державний кордон України до держави прямування (транзиту) - України.

Крім того, як зазначено відповідачем в обґрунтування застосування штрафу у максимальному розмірі - однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу визначається уповноваженою особою на власний розсуд. При визначені розміру максимального штрафу, що був застосований до позивача було враховано, що станом на 31.10.2014 ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» 66 разів (у т.ч за перевезення в Україну громадян - членів ЄС по ID - карткам) було притягнуто до відповідальності. У різних випадках до позивача застосовувалися штрафи у розмірі від 8500 до 17000 грн. Враховуючи те, що позивачем неодноразово порушувалися вимоги Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», уповноваженим органом було застосовано максимальний розмір штрафу - 17000 грн.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за своєю правовою природою повноваження уповноваженого органу щодо встановлення відповідальності перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, порядку застосування цієї відповідальності, є дискреційними, оскільки зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» є виключною компетенцією уповноваженого органу.

Також, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що адміністративний суд перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Відповідно, позовні вимоги про визнання неправомірною оскаржуваної постанови в частині встановлення максимального розміру відповідальності є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на порушення процедури оформлення протоколу, оскільки за наявності вчиненого порушення, вказані підстави не можуть слугувати для скасування постанови від 31.10.2014 року №218.

Посилання позивача на те, що протокол про правопорушення від 24.11.2014 року №921731 складений без перевірки повноважень особи, яка підписувала протокол та отримувала його копію, не заслуговує на увагу, оскільки згідно списку працівників комплексу сервісу та логістики, яким потрібен голографічний знак «літак - термінал» та листа від 31.10.2012 року №2.1.25-1125, ОСОБА_4 є працівником позивача.

Окрім цього колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що даний спір є немайнового характеру з наступних підстав.

При визначенні характеру адміністративного позову як майнового слід виходити з наступного.

Відповідно до частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Окремі рішення, прийняті суб'єктом владних повноважень, можуть породжувати підстави для змін майнового стану фізичної особи чи юридичної.

Зокрема, реалізація таких рішень може призводити до зменшення або збільшення майна особи. Відповідно оскарження такого рішення спрямоване на захист порушеного права у публічно - правових відносинах з метою збереження належного особі майна.

Зазначена правова позиція зумовлена практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням у справі «Щокін проти України», з якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов'язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

В даному випадку реалізація оскаржуваної постанови може призвести до зменшення майна позивача, що є втручанням до його майнових прав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що адміністративними позовами майнового характеру є вимоги щодо протиправності постанов про застосування штрафу, оскільки такий позов спрямований на збереження майна особи від неправомірного його перерозподілу на користь держави.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув решту судового збору у розмірі 1644,30 грн.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Ухвалу у повному обсязі складено 28.04.2015 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: О.М. Оксененко

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Оксененко О.М.

Федотов І.В.