Справа № 2а-2790/09/2670
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

24 квітня 2015 року № 2а-2790/09/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:
головуючого судді Добрівської Н.А.,
суддів: Гарника К.Ю., Катющенка В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Державного казначейства України
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо виконання постанови Верховної Ради України від 20.12.1991 №2021 «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», пункту 8 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», пункту 7 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» щодо прийняття необхідних рішень для виконання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» у тримісячний термін, Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист»; визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо прийняття необхідних рішень та виконання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», норм постанови Кабінету Міністрів України від 28.01.2004 №88, якою затверджено Порядок кредитування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України в частині встановлення порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити; зобов`язати Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України прийняти нормативно-правові акти, якими визначити порядок надання безвідсоткового кредиту на індивідуальне житлове будівництво чи придбання житла з урахуванням встановленої норми жилої площі на сім`ю і погашення його в повному розмірі за рахунок Міністерства оборони України, порядок відбору військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, яким надаються кредити; стягнути з Міністерства оборони України 381 075,75 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок бездіяльності відповідачів щодо реалізації передбаченої законом гарантії на отримання кредиту для придбання житла порушено право позивача, передбачене ч.7 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині забезпечення житлом.
Оскільки, як пояснив позивач, не було визначено порядку вибору уповноваженого банку, а Міністерством оборони України не було визначено порядку відбору військовослужбовців, останній не зміг скористатися передбаченим правом на отримання кредиту для придбання житла.
Позивач вважає, що отриманий його дружиною кредит на придбання житла є таким, що отриманий одним з подружжя в інтересах сім`ї, тому за своєю суттю є виконанням замість держави зобов`язання по забезпеченню житлом військовослужбовця.
Внаслідок такої бездіяльності з боку держави позивачу була завдана шкода, порядок відшкодування якої передбачено статтями 22, 1173 Цивільного кодексу України.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 лютого 2015 року рішення судів першої і апеляційної інстанцій скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. В своєму рішенні суд касаційної інстанції звертає увагу на тому, що реалізація положень Порядку кредитування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 січня 2004 р. №88, не можлива внаслідок відсутності законодавства, яким би було врегульовано питання щодо порядку вибору замовником уповноваженого банку та порядку відбору військовослужбовців, яким мають бути надані кредити.
Окружний адміністративний суд міста Києва своєю ухвалою від 27 березня 2015 року прийняв справу до свого провадження і призначив її до розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні 21 квітня 2015 року позивачем подана заява, якою збільшено позовні вимоги в частині стягнення з Міністерства оборони України понесені позивачем витрати з урахуванням індексу інфляції в сумі 694 701,09 грн. Дана заява прийнята судом до розгляду.
При цьому позивач позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові і в поданих до нього уточненнях. Наполягав на тому, що прийнята Кабінетом Міністрів України постанова від 28.01.2004р. №88 не є такою, що може бути виконана, оскільки містить положення, що не чітко визначають процедуру отримання військовослужбовцями Збройних Сил кредитів на здійснення будівництва та придбання житла. Щодо вимог до Міністерства оборони України, позивач стверджує на протиправності бездіяльності відповідача-2 в частині покладеного на нього обов`язку по вибору уповноваженого банку, який надає кредити військовослужбовцям та визначення порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити. Наведені обставини призвели до порушення прав позивача у даних правовідносинах.
Представник відповідача-2 Міністерства оборони України у судовому засіданні заперечив проти вимог до Міністерства і просив відмовити у їх задоволенні з підстав і мотивів, наведених у письмових запереченнях, приєднаних до матеріалів справи. Зокрема, представник вказував на те, що Порядком, затвердженим постановою КМУ від 28.01.2004р. №88, Міністерству оборони України не доручалось розроблення відповідних нормативно-правових актів на його реалізацію; відповідних доручень від Уряду на розробку таких нормативно-правових актів не надходило; з огляду на внесені Законом України від 24 червня 2004 року №1865-IV зміни до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутні правові підстави для застосування постанови від 28.01.2004р. №88 до правовідносин щодо надання кредиту військовослужбовцям на пільгових умовах для придбання житла, що виникли з новою редакцією статті 12 Закону. Щодо тверджень позивача про порушення Міноборони норм пункту 11 Порядку, представник відповідача-2 вказує на те, що ОСОБА_1 звернувся про надання кредиту відповідно до Порядку у 2006 та 2007 роках, тобто після звільнення з військової служби в Збройних Силах України, та після укладення кредитного договору його дружиною (20.04.2005р.), а відповідно до наведеного у Порядку визначення «військовослужбовець» - це особа, яка проходить дійсну військову службу, зокрема, в Збройних Силах України. З огляду на недоведеність позивачем допущення Міністерством протиправної бездіяльності, відсутні і правові підстави для стягнення з Міноборони і шкоди, яка за твердженням позивача йому спричинена внаслідок такої бездіяльності.
У своїх додаткових запереченнях представник відповідача-2 наполягає на відсутності у Міністерства оборони України правових підстав для розроблення нормативно-правових актів на виконання Порядку №88, оскільки ні в самому Порядку ні окремими дорученнями Міноборони не зобов`язувалось вчиняти такі дії по розробці таких актів. Крім того, представник відповідача-2 вказує на те, що на момент звернення до Міноборони (2006, 207 рок), оформлення кредитного договору (2005р.) позивач не мав правового статусу «військовослужбовець», оскільки 07.04.2004р. був звільнений з військової служби, а відповідно до статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу. До Міноборони під час проходження військової служби позивач з питань одержання кредитів для індивідуального та кооперативного житлового будівництва або придбання житла не звертався, про що особисто підтвердив під час судового засідання 21.04.2015 року.
Також, від представника відповідача надійшло письмове клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Представники Кабінету Міністрів України і Державного казначейства України в судові засідання не з`явились, повідомлялись про день, час і місце судового розгляду даної справи повідомлялись у відповідності із вимогами статті 35 КАС України, заяв/клопотань до суду не направляли, причини неявки суду не повідомили.
У зв`язку з неявкою в судове засідання 21 квітня 2015 року представників відповідачів 1 і 3, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.
Заслухавши наведені позивачем доводи в обґрунтування заявлених вимог, а також доводи представника відповідача-2, ознайомивши з наявними в матеріалах справи письмово викладеними позиціями відповідачів 1 і 3, розглянувши надані учасниками процесу документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.
Позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та згідно з наказом Міністра оборони України від 25.02.2004 був звільнений в запас за станом здоров`я.
Після звільнення з військової служби позивач був залишений на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду військової частини.
Дружиною позивача відповідно до ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України з метою забезпечення сім`ї житлом був укладений кредитний договір з Акціонерним товариством «Кредит Банк (Україна)» в сумі 232 500,00 грн. на інвестування будівництва нерухомості, для здійснення часткової оплати за інвестиційним контрактом №228 від 20.04.2005р. (2-кімнатої квартири). Сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання становить 381 075,75 грн.
Частиною 7 статті 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше та потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання кредитів на індивідуальне житлове будівництво або придбання приватного жилого будинку (квартири) на строк до 20 років з погашенням загальної суми та відсоткових ставок за кредитами за рахунок коштів, призначених у державному бюджеті на утримання Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань. Зазначений кредит надається військовослужбовцю тільки один раз протягом усього часу проходження ним військової служби.
Порядок та умови надання військовослужбовцям кредитів на індивідуальне житлове будівництво або придбання приватного жилого будинку (квартири) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2012-XII Кабінету Міністрів України було доручено у 3-місячний термін прийняти необхідні рішення щодо виконання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
28 квітня 2004 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №88, якою затвердив Порядок кредитування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань (далі по тексту Порядок №88).
Оскільки станом на день виникнення спірних правовідносин та на день звернення позивача до суду із даним позовом Урядом прийнято рішення на виконання статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також враховуючи не наведення ОСОБА_1 будь-яких доводів за наданням відповідних доказів в підтвердження порушення його права на отримання кредиту на будівництво та придбання житла, як то направлення до уповноважених органів заяв з цього приводу, суд визнає доводи позивача в частині ствердження про протиправну бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка б могла спричинити або спричинила порушення його прав, необґрунтованими.
Щодо посилань ОСОБА_1 на неможливість реалізації Порядку №88 з огляду на його недосконалість з вини відповідача-1, такі доводи визнаються такими, що відображають особисте сприйняття позивачем даного нормативно-правового акта і не свідчать про наявність правових підстав для констатації будь-яких порушень з боку Уряду, які перелічені позивачем у вимозі до цього відповідача.
З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо виконання постанови Верховної Ради України від 20.12.1991 №2021 «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», пункту 8 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», пункту 7 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» щодо прийняття необхідних рішень для виконання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» у тримісячний термін, Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо прийняття необхідних рішень на виконання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», норм постанови Кабінету Міністрів України від 28.01.2004р. №88, якою затверджено Порядок кредитування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України в частині встановлення порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, суд вважає за необхідне вказати на наступне.
Враховуючи, що частиною 7 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на Міністерство оборони України не покладено обов`язок по прийняттю рішень на її виконання, вимоги позивача в цій частині є безпідставними.
Щодо прийняття відповідачем-2 необхідних рішень на виконання норм Порядку №88 в частині вибору Міністерством оборони України уповноваженого банку, яким надаються кредити, слід зазначити, що у відповідності до пункту 8 Порядку №88 вибір замовником уповноваженого банку, який надає кредити військовослужбовцям, проводиться на конкурсній основі відповідно до законодавства.
При цьому, замовником в розумінні Порядку №88 є Міноборони, інші центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями (абз.5 п.2 Порядку №88), а уповноважений банк це визначений замовником банк, який відповідно до законодавства надає кредити.
Основні критерії вибору уповноваженого банку, згідно пункту 9 Порядку №88, це: дотримання нормативів, установлених Національним банком; згода на надання кредитів, відсоткова ставка за якими не перевищує розміру подвійної облікової ставки Національного банку; надання кредитів на строк до 20 років; наявність розвинутої мережі філіалів.
Оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів в підтвердження проведення відповідного конкурсу і визначення станом на день звернення позивача до суду із даним позовом, а також на день постановлення даного рішення уповноваженого банку, який надає кредити на виконання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядку №88 та відповідає критеріям, визначеним у п.9 цього Порядку, колегія суддів вважає доводи позивача щодо протиправності бездіяльності Міноборони в цій частині доведеними.
Що стосується встановлення порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, відповідно до пункту 11 Порядку №88, замовник і уповноважений банк укладають договір про організацію роботи з кредитування будівництва або придбання житла для військовослужбовців, де зазначаються об`єкти кредитування, умови відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, процедура перерахування на відкриті ними поточні рахунки сум компенсації кредитів та погодження з уповноваженим банком механізму проведення таких операцій, зобов`язання щодо цільового використання коштів, призначених для компенсації кредиту.
Порядок відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, визначається Міноборони за погодженням з іншими центральними органами виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями (абз.2 п.11 Порядку №88).
Враховуючи ненадання відповідачем-2 доказів, які б засвідчили визначення Міністерством оборони України на виконання наведеного пункту постанови Уряду порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити і його погодження, є підстави для висновку про допущення відповідачем-2 протиправної бездіяльності.
Щодо посилань представника Міноборони на невизначеність терміну, в який мало б бути прийнятим відповідне рішення, такі не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки дії відповідача (прийняття відповідного рішення) по визначенню порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити у відповідності з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядку №88 мали б бути вчинені для гарантування реалізації військовослужбовцями свого права на кредитування будівництва або придбання житла, відтак, не зважаючи на невизначеність законодавства відповідачем-2 мало бути дотримано розумний строк найкоротший строк, достатній для вжиття відповідних заходів (без невиправданих зволікань) з урахуванням характеристики впливу часу на становище осіб учасників правовідносин.
Однак, доказів існування обставин, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення Міноборони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для визначення порядок відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, відповідачем суду не надано, як і підтверджень вжиття будь-яких заходів на реалізацію абз.2 п.11 Порядку №88 з 2004 року по день постановлення даного рішення.
Викладені обставини в своїй сукупності дають суду підстави для визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо не встановлення порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28.01.2004р. №88.
Водночас, вимога позивача про зобов`язання Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України прийняти нормативно-правові акти, якими визначити порядок надання безвідсоткового кредиту на індивідуальне житлове будівництво чи придбання житла з урахуванням встановленої норми жилої площі на сім`ю і погашення його в повному розмірі за рахунок Міністерства оборони України, порядок відбору військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, яким надаються кредити, не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідачів по прийняттю нормативно-правових актів в межах наданих їм законодавцем повноважень є дискреційними повноваженнями.
Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
Таким чином, вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідачів та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.
При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з Міністерства оборони України 381 075,75 грн. колегія суддів зважає на наступне.
Дана вимога мотивована позивачем тим, що триваюча бездіяльність відповідачів 1 і 2 зумовила необхідність укладення дружиною позивача кредитного договору з Акціонерним товариством «Кредит Банк (Україна)» в сумі 232 500,00 грн. на інвестування будівництва нерухомості, для здійснення часткової оплати за інвестиційним контрактом №228 від 20.04.2005р. (2-кімнатої квартири).
При цьому, як було встановлено судом під час розгляду справи, до 20.04.2005 року позивач із відповідною заявою з питань одержання кредитів для індивідуального та кооперативного житлового будівництва або придбання житла не звертався.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнений з військової служби відповідно до наказу від 25.02.2004р. за №012Р.
Водночас, учасниками правовідносин, що регулюються частиною 7 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядком №88, є військовослужбовці, які визначаються пунктом 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII як особи, які проходять військову службу.
У відповідності до статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на:
1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
У відповідності до пункту 1 Порядку №88, цей Порядок визначає механізм реалізації пункту 8 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо права військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань (далі військовослужбовці), які не мають жилого приміщення для постійного проживання і перебувають на квартирному обліку за місцем проходження служби, на одержання кредитів для індивідуального та кооперативного житлового будівництва або придбання житла (далі будівництво або придбання житла) з погашенням їх за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті військовим формуванням для будівництва або придбання житла.
При цьому, жодних доказів звернення ОСОБА_1 для реалізації свого права, наданого йому частиною 7 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до звільнення з військової служби із відповідною заявою, останнім суду не надано.
Крім того, позивач стверджує про те, що заявлена ним до відшкодування з Міністерства оборони України сума є по своїй суті матеріальною шкодою, заподіяною внаслідок бездіяльності відповідача.
Відповідно до ст.1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Однак, між встановленою судом бездіяльністю Міністерства оборони України та понесеними позивачем (членами його сім`ї) збитками не існує прямого причинно-наслідкового зв`язку, оскільки навіть за умови своєчасного вжиття Міноборони заходів на реалізацію покладених на нього обов`язків по вибору уповноваженого на кредитування банку та визначення порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, не гарантується повернення сім`ї позивача коштів, отриманих за кредитним договором, укладеним його дружиною, яка не є учасником спірних правовідносин, відтак, така бездіяльність взагалі не може вважатися нанесенням матеріальної шкоди.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частиною 2 вказаної норми Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Всупереч наведеним вимогам Міністерство оборони України як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення і не довів правомірності своєї бездіяльності щодо вибору уповноваженого на кредитування військовослужбовців банку та щодо встановлення порядку відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28.01.2004р. №88. При цьому, доводи позивача в іншій частині визнаються судом безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому, зважаючи на предмет оскарження у даній справі та доводи позивача щодо триваючих порушень відповідачами вимог законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника Міністерства оборони України про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.11, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо вибору на конкурсній основі відповідно до законодавства уповноваженого банку, яким надаються кредити військовослужбовцям.
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не вжиття заходів на виконання абзацу 2 пункту 11 Порядку кредитування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.2004р. №88.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

В.П. Катющенко