Справа № 815/542/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/542/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів - Андрухіва В.В., Стеценка О.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративними позовами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду із вказаними адміністративними позовами, в яких просять суд визнати протиправними та скасувати рішення ДМС України від 18.12.2014 р. № 732-14 (ОСОБА_1), від 19.12.2014 р. № 731-14 (ОСОБА_2), від 19.12.2014 р. № 693-14 (ОСОБА_3), від 31.12.2014 р. № 784-14 (ОСОБА_5), від 31.12.2014 р. № 794-14 (ОСОБА_6), від 31.12.2014 р. № 807-14 (ОСОБА_7), від 19.12.2014 р. № 756-14 (ОСОБА_4), яким позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що не можуть повернутися до країни свого громадянського походження, через переслідування з боку радикального угрупування «Талібан». Так, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 працювали в міжнародній логістичній компанії «Downrange Services», яка співпрацювала в сфері постачання з силами міжнародної коаліції «ISAF». В червні 2013 р. на їхню адресу почали надходити погрози з боку представників радикального руху «Талібан» через співпрацю з іноземцями, а наприкінці червня 2013 р. на службовий автомобіль, в якому вони перебували, було скоєно напад. Під час нападу автомобіль розстріляли, проте їм вдалося втекти, після чого вони вирішили виїхати з Афганістану. Після виїзду ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з Афганістану, на адресу батька ОСОБА_7 почали надходити погрози та вимоги стосовно надання інформації про місцезнаходження його синів. 27 квітня 2014 р. батька було викрадено угрупуванням «Талібан», проте йому вдалося втекти з полону та повернутись до родини, після чого решта родини виїхала з Афганістану. Позивачі звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про надання статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту в Україні. Інші позивачі, поклали в основу своїх заяв такі ж обставини, зважаючи, що погрози на адресу їх родичів, напад на братів та полон батька вимусили їх покинути Афганістан. Однак спірними рішенням ДМСУ позивачам було відмовлено у наданні статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту. Зважаючи на те, що їх заяви відповідають критеріям для визнання їй біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваних рішень, позивачі звернулися до суду.

До суду з'явилися ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та представник позивачів, які позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов.

Від позивачів ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, в задоволенні позову просили відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваних рішень при необґрунтованих заявах позивачів щодо надання їм статусу біженців або визнання особами, які потребують додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що позивачі є громадянами Афганістану, які покинули свою країну та звернулись за захистом до міграційної служби України.

Рішеннями ДМС від 18.12.2014 р. № 732-14 (ОСОБА_1), від 19.12.2014 р. № 731-14 (ОСОБА_2), від 19.12.2014 р. № 693-14 (ОСОБА_3), від 31.12.2014 р. № 784-14 (ОСОБА_5), від 31.12.2014 р. № 794-14 (ОСОБА_6), від 31.12.2014 р. № 807-14 (ОСОБА_7), від 19.12.2014 р. № 756-14 (ОСОБА_4) позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, в якості підстави для отримання захисту ОСОБА_1 (ваговщик товарів) та ОСОБА_4 (голова відділу) в заявах від 29.07.2013 р. (т.І, а.с. 23) та від 29.07.2013 р. (т.ІІ, а.с. 30) вказали, що працювали в міжнародній логістичній компанії «Downrange Services», яка співпрацювала в сфері постачання з силами міжнародної коаліції «ISAF». В червні 2013 р. на їхню адресу почали надходити погрози з боку представників радикального руху «Талібан» через співпрацю з іноземцями, а наприкінці червня 2013 р. на службовий автомобіль, в якому вони перебували, було скоєно напад. Під час нападу автомобіль розстріляли, проте ним вдалося втекти, після чого вони вирішили виїхати з Афганістану.

Їх батько ОСОБА_7 в заяві від 18.06.2014 р. (т.ІІІ, а.с. 140) вказав, що його сини працювали в міжнародній логістичній компанії «Downrange Services» та з 2011 р. від «Талібан» на їх адресу почали надходити погрози через те, що вони перестали бути віруючими. Після виїзду його дітей, «Талібан» почали переслідувати його (погрожували у телефонних розмовах, просили доставити синів до них). Наприкінці квітня 2014 р. його взяли у полон, де він пробув 2 дні, оскільки йому вдалося втекти. Після чого він з жінкою та дітьми покинув Афганістан.

Інші позивачі ОСОБА_2 в заяві від 23.06.2014 р. (т.І, а.с. 166), ОСОБА_6 в заяві від 29.06.2013 р. (т.ІІ, а.с. 20), ОСОБА_3 в заяві від 23.06.2013 р. (т.ІІ, а.с. 105), ОСОБА_5 в заяві від 23.06.2013 р. (т.ІІ, а.с. 214), як на підставу для надання притулку в Україні, поклали викладені ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 обставини, зокрема їх роботу на «Downrange Services», переслідування через це, полон батька тощо.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Оцінюючи обставини в'їзду позивачів до України, відповідач надав перевагу фактам їх офіційного перетину кордону країни походження, деякого часу перебування в Російській Федерації, Узбекистані та Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності об'єктивних доказів переслідувань позивачів в Афганістані тощо.

Зокрема, під час анкетування та проведення інтерв'ю позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надавали узагальнену інформацію стосовно нападу на службовий автомобіль, в якому вони перебували. Після нападу в поліцію вони не звертались, мотивуючи це тим, що з ними був охоронець, який працював в поліції.

Суд критично оцінює зазначені пояснення позивачів, оскільки в якості підтвердження свого працевлаштування ОСОБА_4 надав копію довідки з місця роботи, сертифікат, службове посвідчення, які викликають сумніви. Так, під час повторного протоколу співбесіди від 17.02.2014 р. він повідомив, що після нападу представників угрупування «Талібан», не повертався на роботу та офіційно з роботи не звільнився, а лише повідомив свого начальника по телефону про те, що більше не вийде на роботу. Однак, більше ніж через 6 місяців він отримав рекомендаційний лист компанії «Downrange Services» (т.ІІІ, а.с. 89-90), згідно якого позивач працював з березня 2011 р. по червень 2013 р.

Також викликає сумнів копія посвідчення працівника компанії «Downrange Services», виданої на ім'я ОСОБА_4, оскільки він заяву про звільнення з роботи не писав, що є порушенням законодавство про працю. Довідки з колишнього місця роботи від 07.09.2013 р. (т.ІІІ, а.с. 91-92) також викликає сумніви, адже не містить будь-яких реквізитів, крім загальновідомого символу компанії.

Інший позивач ОСОБА_1, який за його твердженням, також працював в цій компанії, на підтвердження своїх слів не надав до міграційної служби жодного доказу. При цьому суд враховує, що решта частина родини, а саме батько, мати та четверо їхніх дітей прибули до України в 2014 р., однак не привезли оригіналів документів своїх синів для підтвердження їхніх тверджень, що дає підстави вважати, що копії наданих до міграційної служби документів є недостовірними.

Крім того, суд критично оцінює надані представником позивача друковані матеріали (роздруківки електронних листів за період 2012 р.), як доказ працевлаштування позивачів в компанії «Downrange Services», з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа.

Частинами 3 та 4 цієї ж статті передбачено, що електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму; візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами. У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред'явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

Умови та вимоги до процедури засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу визначає Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. N 680.

Однак, всі надані представником позивача друковані матеріали не засвідчені в порядку, встановленому законодавством, тому суд визнає ці докази неналежними. При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Суд також враховує, що відповідні матеріали позивачами до міграцйної служби не надавались, тому при вирішенні заяв позивачів не могли бути врахованими, а тому не можуть бути покладеними в основу тверджень про неправомірність оскаржуваних рішень. При цьому представник позивачів не довів суду об'єктивності причин, з яких позивачі не надали до міграційної служби відповідну документацію. Суд також зазначає, що підтвердити такі обставини позивачі могли шляхом надання оригіналів документів, для чого достатньо було звернутися за місцем попередньої роботи, проте протягом тривалого часу цього зроблено не було.

Втім, суд зазначає, що працевлатшування двох позивачів у логістичнів компанії, само по собі не утворює підстав для визнання правдоподібності покладених в основу заяв позивачів обставин їх переслідування через це. Самі ж факти переслідування позивачами наводяться в узагальнюючій формі та всі доводи зводяться лише до бездоказової констатації цього.

Позивачі стверджують, що після виїзду з Афганістану ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на адресу батька ОСОБА_7 почали надходити погрози та вимоги стосовно надання інформації про місце перебування його синів. Він зазначив, що 27.04.2014 р. його було викрадено представниками радикального угрупування «Талібан» та через добу йому вдалося втекти з полону та повернутись до родини, після чого було прийнято рішення поїхати з Афганістану (протокол анкетування від 25.06.2014 р.).

Однак при зверненні із заявою від 18.06.2014 р. про надання захисту в Україні, ОСОБА_7 за зазначив, що в полоні знаходився дві доби, що суперечить твердженням, зазначеним в протоколі анкетування від 25.06.2014 р.

ОСОБА_7 стверджує, що його було викрадено 27.04.2014 р., а з Афганістану він разом із дружиною ОСОБА_3 та чотирма їхніми дітьми виїхав 02.05.2014 р. з оформленими візами до Російської Федерації (протокол співбесіди від 09.07.2014 р.). Даний факт підтверджує, що ці позивачі вже мали оформлені документи, що в свою чергу свідчить про те, що метою виїзду було не уникнення переслідування, а пошук кращих умов життя.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивачами не вчинено будь-яких правових превентивних заходів щодо своєї небезпеки, зокрема позивачі не зверталися до правоохоронних органів або керівництва компанії.

Твердження позивачів про наявність підстав для надання їх статусів біженців, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивачі не виявили достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ними інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивачі не надали, не довели жодного суттєвого факту заяв. Твердження позивачів в заявах щодо небезпеки, яка їм загрожує в Афганістані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивачі не надали переконливих доказів щодо їх особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Приймаючи до уваги постійне місце проживання у АДРЕСА_1 та проаналізувавши інформацію по країні походження, випливає висновок про те, що соціально-політична ситуація по регіонах Афганістану має відмінності з точки зору зменшення напруженості та поступового покращення ситуації в великих містах та районних центрах країни. Правоохоронні органи Афганістану проводять регулярні операції з виявлення та знищення представників терористичного угрупування «Талібан», в т.ч. в провінції Балх.

Також суд враховує, що згідно інформації The long war journal атаки та зіткнення в Афганістані з вересня 2014 р. по березень 2015 р. включно мають місце в інших провінціях, ніж у провінції Балх (де проживали позивачі). Зіткнення з «Талібан» рівно як і атаки проти силовиків же мають місце у віддалених від провінції Балх місцях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 покинули Афганістан 03-04.05.2013 р. авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан), де перебували протягом 3 днів, однак за захистом не звертались. Після цього потягом дістались до м. Москви (Російська Федерація), де знаходились протягом 2 днів, тобто в силу п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців…», вони знаходились в третій безпечній країні та не звернулись за наданням статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту за місцем знаходження. При цьому проїзд не підпадає під визначення «транзитний», оскільки законодавством РФ (Закон «Про порядку виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію») такий проїзд здійснюється, як правило, без права на зупинку.

На територію України ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 потрапили 21.07.2013 р. нелегально, однак незрозуміло, де вони знаходились протягом сімнадцяти днів з моменту виїзду з Афганістану до прибуття в Україну (крім 5 днів в Таджикистані та РФ).

При цьому під час співбесід в міграційній службі позивачі пояснювали, що направлялись до країн Європейського Союзу, зокрема до Німеччини, тобто використовували Україну як транзитну країну, що унеможливлювало розгляд заяв в площині надання захисту в Україні.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 виїхали з Афганістану на підставі оформлених віз до Узбекистану (м. Ташкент), де знаходились 2 доби, однак за захистом не звертались. Звідти ці позивачі виїхали до Російської Федерації, де також не просили державного захисту, оскільки цілеспрямовано направлялись до України.

На територію України зазначені позивачі потрапили 07.05.2014 р. нелегально. При цьому ОСОБА_7 звернувся за захистом лише 18.06.2014 р., тобто через 1 місяць та 11 днів після потрапляння на територію України. ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 виїхали звернулись за захистом лише 23.06.2014 р., тобто через 1 місяць та 16 днів після потрапляння на територію України. При цьому в Україні у вказаних позивачів знаходились родичі, які проходили процедуру розгляду заяв шукачів притулку та були обізнані про порядок звернення за захистом в Україні.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до України позивачам ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивачі не володіють інформацією про повідомлені ними випадки переслідування, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяв фактів. Суд не знаходить обґрунтованими твердження позивачів про причин, які змусили їй покинути Афганістан, оскільки матеріали справи свідчать про заздалегідь запланову поїздку ОСОБА_7 із дружиною ОСОБА_3 та чотирма їхніми дітьми до України, а не про вимушений виїзд внаслідок певних подій.

ОСОБА_4, стверджуючи, що працював на крупну міжнародну логістичну компанію, не обґрунтував причин звільнення (що також є сумнівним, з огляду на те, що він просто перестав приходити на роботу, оскільки виїхав з Афганістану) та переїзду до України через транзитні країни, адже цілком сталою є практика переведення працівників в межах однієї компанії до інших територіальних відділів. При цьому заробітна плата в компанії, зі слів позивача, складала 2500 дол. США (т.ІІІ, а.с. 68), тоді як в Україні позивач «шукає роботу». Зазначені пояснення позивача є непослідовними та нелогічними, оскільки раптове (після нападу на автомобіль; припинив працювати за тиждень до виїзду) залишення роботи, сталого життя та переїзд до України, де позивач бажає знайти роботу та легалізуватись (т.ІІІ, а.с. 70), є досить сумнівним, адже компанія, з огляду на високу оцінку в рекомендації (згідно друкованого аркушу, який позивач надав, в якості доказу) була заінтересована в такому працівнику (який був начальником відділу, в підпорядкування якого знаходилось 40-50 чоловік) та могла перевести його в інше місто (Лондон, Вашингтон, Рига, Душанбе, Дубаї тощо). Натомість, позивач зателефонував керівнику фірми та повідомив, що більше на роботу не прийде, після чого поставив себе та сім'ю у вкрай вразливе та скрутне становище. Так, в заяві від 04.09.2014 р. (т.ІІІ, а.с. 100) вказано, що у позивачів немає коштів, тому вони не можуть заплатити штраф; викладено прохання зареєструвати в гуртожитку.

Покладені в основу заяв та позовів історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивачів, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвами переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особових справ позивачів випливає, що реальними обставинами звернення позивачів до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань та які впливають на наслідки прийнятих відповідачем рішень при розгляді їх заяв про надання статусів біженців або осіб, яка потребують додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даних адміністративних позовах позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративних позовів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ В.В. Андрухів

Суддя _______________ О.О. Стеценко