Справа № 804/10593/14
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Царікової О.В.,
Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях на адміністративний позов, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
В означеному акті стосовно податку на прибуток приватних підприємств податковим органом зазначено, що перевіркою повноти визначення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування за період з 01.10.2011 по 31.12.2013 встановлено їх завищення на суму 209700,00 грн., в тому числі за ІІ квартал 2012 року - 209700,00 грн.
Крім того, в акті перевірки вказано, що перевіркою відображених у рядку 10.1 Декларацій «Придбання (виготовлення, будівництво, спорудження) на митній території України товарів (послуг), що підлягають оподаткуванню за ставкою 20% та нульовою ставкою» показників за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 встановлено завищення задекларованих ТОВ «МСС» показників на загальну суму 634770,00 грн.
Разом з тим, податковим органом встановлено, що ТОВ «МСС» віднесло до складу податкового кредиту суми по взаємовідносинам з контрагентами, які не підтверджені податковими накладними, а саме: з ТОВ «ВКФ «Моноліт» в розмірі 6266,00 грн. ( в тому числі: жовтень 2011 року на суму у розмірі 3275,00 грн., травень 2012 року у сумі 2991,00 грн.); з ТОВ «Віта Плюс» в розмірі 4885,00 грн. (в тому числі: за жовтень 2011 року на суму 4885,00 грн.), з ТОВ ТД «Новомосковський завод залізобетонних виробів» на суму 6069,00 грн.
На підставі акту перевірки від 03.06.2014 №2562/18/04-03-22-01-08/24999066, Дніпродзержинською об'єднаною державною податковою інспекцію Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області були винесені податкові повідомлення - рішення від 11.07.2014 ( форми «Р»):
Вирішуючи питання щодо правомірності винесення контролюючим органом податкових повідомлень - рішень, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані, зокрема, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами, забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій, не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.
Порядок проведення податковим органом перевірок та оформлення результатів її проведення, визначені главою 8 Податкового кодексу України (ст. ст. 75 - 86 ПК України) та Порядком оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.12.2010 № 984 (далі - Порядок № 984).
Відповідно до статті 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Згідно ст. 86 цього Кодексу, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Відповідно до Порядку № 984, акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби (пункт 4 Порядку).
За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово - господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби (пункт 5 Порядку).
Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів (пункт 6 Порядку).
У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:
- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово - господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;
- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;
- у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів;
- у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;
- у разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті (п. 5.2).
Зі змісту акту перевірки від 03.06.2014 № 2562/18/04-03-22-01-08/24999066, неможливо встановити, на чому саме ґрунтуються висновки податкового органу про завищення валових витрат та заниження грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств.
Податковим органом не було зазначено ані в акті перевірки, ані в запереченнях на адміністративний позов, у зв'язку із чим податковий орган дійшов висновку про завищення валових доходів та заниження валових витрат позивача, по яким операціям вказані порушення допущені, які документи були досліджені під час перевірки, за результатами аналізу яких були зроблені відповідні висновки.
Відповідно до п. п. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК України встановлено, що витрати - це сума будь - яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Склад витрат та порядок їх визначення передбачені статтею 138 ПК України, якою встановлено наступне.
Витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності та інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу (пункт 138.1.).
Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інших витрат, які беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1).
Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2.).
Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (пункт 138.4).
Суд зауважує, що дійти будь - яких висновків, в тому числі і про завищення таких витрат, відповідач міг лише на підставі дослідження та аналізу первинних документів, проте жодних посилань на такі документи акт перевірки від 03.06.2014 №2562/18/04-03-22-01-08/24999066 не містить, також, неможливо визначити і коло господарських операцій та, відповідно і контрагентів, за результатами взаємовідносин з якими податковий орган вважає неправомірно сформованими валові витрати позивача, відсутній також і обґрунтований розрахунок таких витрат та їх складових. Разом з тим, вказаний акт перевірки всупереч вимогам чинного законодавства не містить переліку первинних документів, за результатами дослідження яких, податковим органом було встановлено завищення валових витрат.
Під час розгляду справи відповідачем також не надано пояснень щодо того, яким чином було встановлено суму завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування саме в розмірі 209700,00 грн.
Відповідно до ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Висновок податкового органу ґрунтується на тому, що податковий кредит у вказаній сумі сформовано за рахунок сум, які не підтверджені податковими накладними.
Відповідно до Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи:
1. встановлення факту здійснення господарської операції. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як - от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності;
2. встановлення спеціальної правосуб'єктності учасників господарської операції. Особа, яка видає податкову накладну , повинна бути зареєстрована як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції;
3. встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку;
4. встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість;
5. встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.
При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.
Оцінуватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
В Інформаційному листі Вищого адміністративного суду від 06.05.2011 № 742/11/13-11 зазначено, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Отже, судом підлягає дослідженню факт реальності господарської операції між ТОВ «ВКФ «Моноліт», ТОВ «Віта Плюс» та ТОВ ТД «Новомосковський завод залізобетонних виробів» та реальність зміни майнового стану першого.
Судом встановлено, що між ТОВ «МСС» (як покупцем) та ТОВ «ВКФ «Моноліт» (як постачальником) були укладені договори постачання: від 25.10.2011 № 204, від 03.05.2012 № 85 та від 28.05.2012 № 101, предметом яких є постачання товару (труби гофри в асортименті).
Судом встановлено, що ТОВ «ВКФ «Моноліт» виписало позивачу податкові накладні, копії яких містяться в матеріалах справи та які оформлено у відповідності до норм Податкового кодексу України та згідно з вимогами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».
Оплата позивачем на користь ТОВ «ВКФ «Моноліт» здійснена у безготівковій формі та підтверджується банківськими виписками від 23.11.2011, від 25.05.2012, від 04.07.2012, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.
Згідно з відомостями офіційного сайту Міністерства доходів і зборів України судом встановлено, що свідоцтво платника ПДВ - ТОВ «ВКФ «Моноліт» не анульовано, дата реєстрації платником ПДВ - 04.12.1997.
Отже, станом на день здійснення господарських операцій із позивачем ТОВ «ВКФ «Моноліт» було платником ПДВ та вправі було виписувати податкові накладні.
Згідно відомостей інформаційно - ресурсного центру (www.irc.gov.ua) судом встановлено, що ТОВ «ВКФ «Моноліт» зареєстровано як юридична особа. Отже, на момент здійснення із позивачем господарських операцій ТОВ ВКФ «Моноліт» було юридичною особою та мало достатній обсяг спеціальної правосуб'єктності.
У відповідності до Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 «Щодо підтвердження даних податкового обліку» документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.
Таким чином, видаткові накладні від 27.10.2011 № 206, від 04.05.2012 № 86, від 28.06.2012 № 101 є саме тими іншими документами в розумінні листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 «Щодо підтвердження даних податкового обліку», якими підтверджується отримання товару позивачем від ТОВ «Моноліт» за договорами постачання від 25.10.2011 № 204, від 03.05.2012 № 85, від 28.05.2012 № 101.
Позивачем зазначено, що придбані товари, прийняті на облік підприємством по рахунку 201 «Сировина й матеріали», що вбачається з обліково - сальдових відомостей по даному рахунку за жовтень 2011 року та травень 2012 року, копії яких наявні в матеріалах справи. Придбані товари - труба гофри використані позивачем при здійсненні власної господарської діяльності.
Щодо взаємовідносин позивача із ТОВ «Новомосковський завод залізобетонних виробів і конструкцій» судом встановлено, що між ТОВ «Новомосковський завод залізобетонних виробів і конструкцій» (як продавцем) та ТОВ «МСС» (як покупцем) укладено договір постачання № 100 від 12.02.2011, на підставі якого позивачем здійснено придбання товарів: перемичок, опорних подушок , плит перекриття, сходин.
Продавцем ТОВ «Новомосковський завод залізобетонних виробів і конструкцій» позивачу виставлялися рахунки - фактури на оплату товару, проте, як зазначив позивач, вони на підприємстві не збереглися.
Факт отримання товару уповноваженою особою ТОВ «МСС» підтверджується видатковими накладними від 29.11.2011 № ЖК-0001513 на суму 8742,92 грн., від 20.01.2012 № ЖК-0000102/4 на суму 542,62 грн., від 20.01.2012 № ЖК-0000099/4 на суму 3985,31 грн., від 25.01.12 № ЖК-0000119 на суму 7148,65 грн., які засвідчують факт переходу права власності на придбаний товар від постачальника до покупця.
Позивач зазначив, що вищеперелічені товари використані ним у власній господарській діяльності.
Згідно з відомостями офіційного сайту Міністерства доходів і зборів України свідоцтво платника ПДВ анульовано 04.04.2014, на момент вчинення господарських операцій із позивачем ТОВ «Новомосковський завод залізобетонних виробів і конструкцій» було платником ПДВ та мало право виписувати податкові накладні.
Між позивачем та ТОВ «Віта Плюс» укладено договір постачання від 03.10.2011 № 0310/1, на підставі якого ТОВ «Віта Плюс» здійснило на адресу ТОВ «МСС» постачання товарів: ізоленти та тримачів запобіжника.
Факт отримання товару засвідчується видатковою накладною № 0310/01 від 03.10.2011.
Щодо спеціальної правосуб'єктності ТОВ «Віта Плюс», то згідно із даними, які містяться на офіційному сайті Міністерства доходів і зборів України, свідоцтво платника ПДВ анульоване 13.10.2011, тому на момент здійснення господарських взаємовідносин із ТОВ «МСС» постачальник мав достатній обсяг правосуб'єктності та мав право виписувати податкові накладні.
Стосовно доводів податкового органу про відсутність у позивача документів на підтвердження транспортування товару, зокрема, товарно - транспортних накладних, суд зазначає, що відсутність таких документів сама собою не свідчить про нереальність господарських операцій і не може бути самостійною підставою для висновку про відсутність фактичного здійснення правочину з придбання товару.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно зі ст. 9 того ж Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст.1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704 ( далі - Положення).
Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Положення, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.
Згідно з п. 2.4 Положення первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам.
Отже, облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань платників податків здійснюється на підставі первинних документів, у яких міститься інформація саме про господарські операції (результати їх здійснення), а не про правочини (господарські зобов'язання).
Факт вчинення певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення та дослідження первинних документів платника податків, наявність та законність складення яких буде підтвердженням здійснення таких операцій.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
В процесі розгляду справи судом встановлено, що перелічені вище первинні документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Судом враховано, що позивач спеціалізується на виробництві кабельно - провідникової продукції, в процесі розгляду справи встановлено, що вся придбана продукція у вищеперерахованих контрагентів використана позивачем у власній господарській діяльності.
З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставин у даній справі, судом встановлений рух активів від ТОВ «ВКФ «Моноліт», ТОВ «Новомосковський завод залізобетонних виробів і конструкцій» та ТОВ «Віта Плюс» до позивача.
У відповідності до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно пункту 198.1 статті 198 ПК України, виникає у разі здійснення операцій в т.ч. з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Як визначено п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до пункту 198.2. статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Нормами статті 201 ПК України визначено перелік документів, що є підставою для нарахування податкового кредиту.
Так, пунктом 201.10 вказаної статті ПК України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Щодо заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ за наслідками експортних операцій у 4 кварталі 2011 року та у 2012 році на суму 634770,00 грн., суд відзначає, що податковим органом не доведено обґрунтованості визначення такої суми, не вказано із чого вона складається, операції, за наслідками яких вона утворилася, які обставини та документи вказують на таке завищення, до того ж, сам акт від 03.06.2014 № 2562/18/04-03-22-01-08/24999066 має розбіжності щодо такої суми. На стор. 14 акту сума завищення ПДВ за період з 01.10.2011 по 31.12.2013 визначена у розмірі 645881,00 грн., в той же час на стор. 18 акту така сума вказана у розмірі 634770,00 грн.
Правовідносини у сфері зовнішньоекономічної діяльності та основні принципи такої діяльності регулюються Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність».
Статтею 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» визначено поняття експорту товарів як продаж товарів українськими суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності іноземним суб'єктам господарської діяльності (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) з вивезенням або без вивезення цих товарів через митний кордон України, включаючи реекспорт товарів.
Згідно ст. 4 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», до видів зовнішньоекономічної діяльності, які здійснюють в Україні суб'єкти цієї діяльності, належать зокрема і експорт та імпорт товарів, капіталів та робочої сили.
Відповідно до ст. 5 вищевказаного Закону, всі суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають рівне право здійснювати будь - які її види, прямо не заборонені законами України, незалежно від форм власності та інших ознак.
Юридичні особи мають право здійснювати зовнішньоекономічну діяльність відповідно до їх статутних документів з моменту набуття ними статусу юридичної особи.
Положеннями ст. 6 Закону визначено, що суб'єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.
Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь - які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.
З матеріалів справи вбачається, що у 4 кварталі 2011 року позивачем на підставі зовнішньоекономічного контракту № LOC-53-1400/2006 від 29.09.2006, укладеного з АОЗТ «УзДЕУавто», Республіка Узбекістан - 860, відповідно до додатку № 1 від 18.03.2011 було експортовано автозапчастини на загальну суму 343961 дол. США.
Взаємовідносини позивача із покупцем у 4 кварталі 2011 року підтверджуються наступними документами:
За умовами контракту від 04.08.2011 № 2011/08/04 ТОВ «МСС» (експортер) здійснив постачання ТОВ «Віта Балт» (м. Санкт - Петербург, Росія) систем звукової охоронної сигналізації для автомобілей.
Як зазначив податковий орган в акті перевірки, перевіркою відображених у рядку 10.1 Декларацій «Придбання (виготовлення, будівництво, спорудження) на митній території України товарів (послуг), що підлягають оподаткуванню за ставкою 20% та нульовою ставкою» показників за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 встановлено завищення задекларованих ТОВ «МСС» показників на загальну суму 634770,00 грн.
Судом з'ясовано, що такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що позивачем не було сплачено до бюджету суму податку на додану вартість у розмірі 20% від ціни експортованих товарів, що на думку першого, призвело до заниження вказаного податку на суму 634770,00 грн.
Суд не погоджується із такими висновками податкового органу, з огляду на наведене нижче.
Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України), під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).
Ч. 1 ст. 42 ГК України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно з нормою ч. 1 ст. 43 ГК України, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Главою 15 Митного кодексу України врегульоване питання експорту товарів, так згідно ст. 82 вказаного кодексу експорт (остаточне вивезення) - це митний режим, відповідно до якого українські товари випускаються для вільного обігу за межами митної території України без зобов'язань щодо їх зворотного ввезення.
Пунктом 195.1.1 ст. 195 ПК України передбачено, що за нульовою ставкою оподатковуються операції з експорту товарів (супутніх послуг), якщо їх експорт підтверджений митною декларацією, оформленою відповідно до вимог митного законодавства.
Згідно п. 198.1. ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій зокрема з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Із вищенаведених норм чинного законодавства випливає, що оскільки експортні операції є об'єктом обкладання ПДВ, експортер має право на бюджетне відшкодування сум ПДВ, сплачених постачальникам.
Порядок визначення суми, що підлягає відшкодування з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) та строки проведення розрахунків врегульовані ст. 200 Податкового кодексу України.
Згідно п. п. 14.1.36, 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
З наведених норм вбачається, що законодавець задля конкурентоспроможності та привабливості українських товарів на міжнародних ринках визначив, що операції з експорту таких товарів оподатковуються за нульовою ставкою та встановив умову для застосування такої ставки - наявність митної декларації, оформленої відповідно до вимог митного законодавства.
Порядок та вимоги до оформлення митної декларації встановлені в главі 40 Митного кодексу України.
Позивачем на підтвердження здійснення експортних операцій надані вантажно -митні декларації за формою МД - 2, які оформлені відповідно до вимог глави 40 Митного кодексу України, копії яких містяться в матеріалах справи.
Суд відмічає, що податковим органом помилково враховано ПДВ у вартості товару, з огляду на те, що сплачений постачальнику ПДВ при експорті підлягає поверненню експортеру, а самі експортовані товари підлягають обкладенню податком на додану вартість за нульовою ставкою, відтак у позивача були відсутні підстави нараховувати до вартості експортованих товарів 20% податку на додану вартість.
З огляду на зазначені обставини, податковий орган безпідставно дійшов висновку про заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ у перевіряємому періоді на суму 634770,00 грн.
За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне присудити з Державного бюджету України на користь позивача витрати у розмірі 487,20 грн.
Керуючись ст. ст. 11, 50, 70, 71, 72, 86, 159 - 163, 186, 254 КАС України, суд,
Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МСС» судові витрати з оплати судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Царікова