Справа № 815/7005/14
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7005/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Стеценко О.О.

судді - Катаєвої Е.В.

судді - Завальнюка І.В.

за участю секретаря - Царькової К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - Позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, або Відповідач) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України № 468-14 від 18.09.2014 року та зобов'язання ДМС України повернути ОСОБА_1 посвідчення біженця.

Свої вимоги Позивач обґрунтував наступними доводами.

04.12.2014 року Позивачу було видано повідомлення № 59 від 06.10.2014 року про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України № 468-14 від 18.09.2014 року. В порушення норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивача не було проінформовано письмово про наявність підстав для втрати статусу біженця. Про вказаний факт йому стало відомо лише після виклику до регіонального управління органу міграційної служби для вручення повідомлення та вилучення посвідчення. Крім того, Позивача було позбавлено можливості взяти участь у розгляді матеріалів, які були покладені в основу спірного рішення. З огляду на зазначене, Позивач вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню (а.с. 2-4).

Позивач та його представник в судовому засіданні просили задовольнити адміністративний позов в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні Позивач зазначив, що 04.03.2012 року на підставі проїзного документу біженця для виїзду за кордон серії НОМЕР_2, виданим ДКНР України 01.12.2010 року за № 590-10, прибув до Афганістану в м. Кабул, де перебував 2 місяці з метою проходження лікування у приватній лікарні. Доказів на підтвердження фактів проходження лікування на території Афганістану Позивач не має. Свій національний паспорт передав брату з метою продажу земельної ділянки на території Афганістану. Під час перебування в Афганістані Позивач жодних погроз не отримував, переслідувань на зазнавав. Окрім цього, йому було невідомо, що повернення до Афганістану є порушенням Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та може призвести до втрати статусу біженця. Позивач також пояснив, що під час інтерв'ю із співробітниками ГУ ДМС України надав неправдиву інформацію щодо обставин повернення до Афганістану тому що злякався.

Представник Позивача в судовому засіданні також зазначив, що виходячи з положень розділу ІІІ Керівнцтва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, факт повернення до країни громадянської належності на підставі проїзного документу біженця з метою лікування не може бути розцінено як добровільне користування захистом країни громадянської належності (підданства) або добровільне повернення до країни, яку Позивач залишив чи за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування, а відтак у Відповідача були відсутні підстави для позбавлення Позивача статусу біженця.

Представник Відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні адміністративного позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с. 43-45).

Так, в судовому засіданні представником Відповідача зазначено, що перевіркою ДМС України встановлено, що Позивач під час перебування в статусі біженця в Україні вибув до Афганістану 04.03.2012 року авіарейсом Київ-Дубай, Дубай-Кабул. Під час проведення інтерв'ю Позивач не надав в цілому обґрунтовані пояснення щодо обставин власного виїзду до країни громадянської належності, в тому числі і не підтвердивши вказаний факт документально, що в свою чергу дозволяє, на думку Відповідача, розглядати такий виїзд як добровільне повернення чи користування захистом країни громадянської належності, яку Позивач залишив чи за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування. За результатом проведеного аналізу вказаних фактів та особової справи Позивача, Відповідач дійшов висновку, що обставини, за якими Позивача було визнано біженцем, не існують на теперішній час. Враховуючи добровільне повернення на батьківщину, відсутність підтверджуючих фактів переслідування, надання міграційній службі неправдивої інформації, з урахуванням імперативних приписів ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Відповідач вважає, що рішення ДМС України № 59 від 06.10.2014 року прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а відтак є правомірним та обґрунтованим.

Вислухавши пояснення Позивача, представника Позивача та представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу Позивача, судом встановлено наступне.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану. На підставі рішення Держкомнацрелігій України № 590-10 від 01.12.2010 року він набув статусу біженця, як особа, що має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи (а.с. 84).

Рішенням ДМС України № 468-14 від 18.09.2014 року Позивача визнано таким, що втратив статус біженця, який добровільно повернувся до країни, яку залишив чи за межами якої перебували внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 49).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття слугувала отримана відповідачем інформація Державної прикордонної служби України щодо повернення позивача до країни своєї громадської належності (Афганістану).

Судом встановлено, що Департаментом оперативної діяльності Адміністрації Держприкордонслужби на запит ДМС України № 8-10378/2-13 від 26.12.2013 року здійснено перевірку фактів перебування окремих громадян Афганістану, які перетинали державний кордон України через повітряні пункти пропуску в країнах громадянської належності після набуття ними статусу біженця в України. В результаті проведених заходів встановлено маршрути кінцевого слідування та відомості з використаних авіаквитків, в тому числі відносно Позивача щодо перетинання ним державного кордону України 04.03.2012 року за маршрутом Київ-Дубай, Дубай-Кабул про що повідомлено Відповідача листом № 55/248 від 18.03.2014 року (а.с. 88-90).

На підставі отриманих даних 27.03.2014 року Відповідачем скеровано матеріали до органу міграційної служби за місцем проживання Позивача для здійснення заходів щодо проведення відносно нього процедури втрати і позбавлення статусу біженця (а.с.87).

Відповідно до приписів ст. 11 Закону України № 3671 ГУ ДМС України в Одеській області розпочато процедуру скасування статусу біженця позивача на території України.

30.04.2014 року та 27.06.2014 року ГУ ДМС України в Одеській області направлено на адресу позивача повідомлення про наявність підстав для втрати чи позбавлення його статусу біженця або додаткового захисту. Одночасно з цим позивача повідомлено, що під час розгляду відповідних матеріалів він має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових), надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення те рекомендовано у найкоротший строк звернутись до управління (а.с. 92, 93).

29.07.2014 року працівниками ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з Позивачем з метою встановлення обставин, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до протоколу співбесіди Позивач зазначив, що з моменту отримання проїзного документу в 2010 році виїжджав з України до ОАЕ в 2012 році та до Пакистану в 2014 році. Також Позивач зазначив, що проїзний документ загубив, строк дії національного паспорту не продовжував, до країни походження у вказаний період не виїжджав, вся його родина знаходиться на території України, а відтак підстав для відвідування Афганістану не має. Більш того, Позивач зазначив, що в Афганістані надалі тривають військові дії, що є небезпечним для його життя (а.с. 94-97).

31.07.2014 року, за результатом проведення процедури щодо скасування статусу біженця Позивача, ГУ ДМС України в Одеській області було складено подання по справі № 10/114 щодо доцільності прийняття рішення про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 (а.с. 53-56).

Рішенням ДМС України № 468-14 від 18.09.2014 року підтримано висновок подання та Позивача визнано таким, що втратив статус біженця, який добровільно повернувся до країни, яку залишив чи за межами якої перебували внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 49).

04.12.2014 року Позивача повідомлено про втрату, позбавлення статусу біженця (а.с. 48). Не погодившись з вказаним рішенням, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення сторін, оцінивши докази по справі у їх сукупності, зокрема, позовну заяву, письмові заперечення відповідача, матеріали особової справи позивача, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VІ від 08.07.2011 року (надалі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і, внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону № 3671, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства) або добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону № 3671, підставою для подання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону № 3671, уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 14 ст. 11 Закону № 3671, на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Алгоритм дій посадових осіб міграційної служби під час проведення процедури та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про втрату, позбавлення статусу біженця особи встановлено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 року (далі - Правила № 649).

Здійснивши системний аналіз положень чинного законодавства України щодо порядку проведення процедури втрати або позбавлення статусу біженця, зокрема ст. 11 Закону України № 3671 та п. 7 Правил № 649, враховуючи матеріали особової справи Позивача, судом не встановлено порушення Відповідачем норм закону під час прийняття спірного рішення.

Матеріали особової справи Позивача містять обґрунтоване подання ГУ ДМС України по справі №10/114 щодо доцільності прийняття Відповідачем рішення про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 (а.с. 53-56).

Працівниками ГУ ДМС України було попереджено Позивача про початок процедури скасування статусу біженця (а.с. 92-93) та Позивач підтвердив вказаний факт під час співбесіди (а.с. 96). Судом також встановлено, що працівниками ГУ ДМС України під час підготовки подання проведено співбесіду з Позивачем з метою встановлення обставин, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця (а.с. 94-97).

На підставі викладеного, суд не приймає до уваги твердження Позивача, викладені в адміністративному позові, щодо позбавлення його можливості взяти участь у розгляді матеріалів, які були покладені в основу спірного рішення.

Суд також не приймає до уваги посилання Позивача та його представника як на підставу задоволення позову обставини, які він виклав у позовній заяві, у зв'язку з тим, що зазначені ним обставини щодо підстав повернення до країни походження є сумнівними та відрізняються від обставин, які він надавав під час співбесіди з працівниками ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 94-97) та в судовому засіданні. Крім цього, Позивачем в судовому засідання визнано факт надання недостовірних відомостей щодо обставин виїзду до Афганістану під час співбесіди з працівниками ГУ ДМС України в Одеській області та підтверджено факт перебування в м.Кабул протягом двох місяців в 2012 році.

Судом також встановлено, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань Позивач під час перебування на території Афганістану не отримував.

Суд також не приймає до уваги твердження представника Позивача, що факт повернення до країни громадянської належності на підставі проїзного документу біженця з метою лікування не може бути розцінено як добровільне користування захистом країни громадянської належності (підданства) або добровільне повернення до країни, яку Позивач залишив чи за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування, оскільки викладені Відповідачем висновки в поданні та оскаржуваному рішенні відповідають висновкам розділу ІІІ Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН.

Так, відповідно до п. 125 вказаних Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого попереднього місце проживання, проте не з національним паспортом, а наприклад з проїзними документами, що були видані країною його місця проживання, він розглядається деякими країнами як особа, що відновила користування захистом країни свого попереднього місця проживання та втратила статус біженця відповідно до положень Керівництва про припинення. Такі випадки слід розглядати з урахуванням індивідуальних обставин.

Судом під час розгляду адміністративної справи встановлено, що Відповідачем під час прийняття спірного рішення надано повну оцінку індивідуальним та законодавче визначеним підставам для втрати чи позбавлення Позивача статусу біженця, з урахуванням отриманих відомостей від Державної прикордонної служби України та самого Позивача. Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувала отримана Відповідачем інформація щодо повернення Позивача в 2012 році до країни своєї громадської належності (Афганістану) та вказаний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 468-14 від 18.09.2014 року та зобов'язання Державної міграційної служби України повернути ОСОБА_1 посвідчення біженця - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Стеценко О.О.

Суддя Катаєва Е.В.

Суддя Завальнюк І.В.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 468-14 від 18.09.2014 року та зобов'язання Державної міграційної служби України повернути ОСОБА_1 посвідчення біженця - відмовити.

28 квітня 2015 року.