Справа № 522/11411/14-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 522/11411/14-а

Категорія: 6 Головуючий в 1 інстанції: Суворова О.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Одеської міської ради, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з адміністративним позовом до Одеської міської ради, у якому просять визнати рішення № 4226-VI від 17.12.2013 року Одеської міської ради в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок протиправним та скасувати в частині відмови надати дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вільних земельних ділянок, які розташовані по АДРЕСА_1, зобов'язати Одеську міську раду надати їм дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, які розташовані по АДРЕСА_1, згідно наданих позивачами відповідачу графічних матеріалів, надати ці земельні ділянки у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 16 вересня 2013 року вони звернулись до Одеської міської ради з клопотанням про безоплатну приватизацію вільної земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 та належить до земель комунальної власності. 17 грудня 2013 року відповідачем було прийнято рішення про відмову у наданні їм дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із посиланнями на відсутність графічних матеріалів із зазначенням бажаного місця розташування цих ділянок та не вказано площу цих ділянок.

Позивач ОСОБА_3, який також є представником позивачки ОСОБА_2, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про поважні причини неявки у судове засідання суд не сповістили.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано рішення № 4226-VI від 17.12.2013 року Одеської міської ради в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок протиправним та скасувати в частині відмови надати дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вільних земельних ділянок, які розташовані по АДРЕСА_1. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що 16 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Одеської міської ради із клопотанням за вх. № 34-Ко-5206, у якому просили надати їм земельну ділянку площею не більше 0,2 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та межує з прибудинковою територією будинку АДРЕСА_2 та належить до земель комунальної (державної) власності у межах норм безоплатної приватизації, відповідно до ч.6 ст.118, ст.121 Земельного кодексу України, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва. У зв'язку з цим просили їм надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Листом № 01-26/Ко-32-1384 від 1 жовтня 2013 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради запропонував позивачам надати матеріали, передбачені вимогами ст.118 Земельного кодексу України.

5 листопада 2013 року позивачі із відповіддю на даний лист надали додаткові графічні матеріали та зазначили, що орієнтовні площі земельних ділянок складають 0,085 га та 0,07 га.

Графічні матеріали, надані позивачами, є викопіюванням з топографічної схеми з нанесеним на них схематично місцем розташування бажаних позивачами земельних ділянок.

Рішенням Одеської міської ради № 4226-VI від 17.12.2013 року було відмовлено позивачам у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у зв'язку із невідповідністю ст.118 Земельного кодексу України, а саме: в клопотанні не вказано адресу та площу земельної ділянки, відсутні графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки (п. 27 додатку № 2 до рішення).

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задовольнити адміністративний позов частково.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Згідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно до вимог п.г ч.1 ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.

Колегія суддів зазначає, що перелік документів, які мають бути додані до клопотання про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації є вичерпним.

Отже, до відповідного клопотання позивачів мали бути додані лише графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, а у самому клопотанні повинні бути зазначені цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що протиправним є посилання відповідача у оскаржуваному рішенні на необхідність зазначення у клопотанні адреси земельної ділянки.

Необґрунтованим є посилання у оскаржуваному рішенні на відсутність графічних матеріалів, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, оскільки такі матеріали були додані до клопотання. Між тим, у разі, якщо відповідач дійшов до висновку про невідповідність даних графічних матеріалів вимогам чинного законодавства України, ним повинно було бути зазначено саме про таку невідповідність, а не про повну відсутність графічних матеріалів. Крім того, безпідставним є посилання у оскаржуваному рішенні на відсутність у клопотанні площ бажаних земельних ділянок, оскільки у відповідності до вимог ч.6 ст.118 Земельного кодексу України клопотання має містити саме орієнтовні розміри ділянки, які і були зазначені позивачами.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення у частині відмови позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є необґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню у цій частині.

Стосовно вимоги позивачів про зобов'язання відповідача надати їм дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

За таких обставин, суд не може втручатись у дискреційні повноваження Одеської міської ради у сфері передання земельних ділянок у власність, з огляду на що дана вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 23.04.2015 року.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян

Суддя: О.І. Шляхтицький