Справа № 813/501/15
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 року 11 год. 08 хв. Справа № 813/501/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Козак О.О.,

представника позивача - Янчака П.О.,

представника відповідача - Гурняк О.О.,

розглянувши у м. Львові у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранга" до Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу та скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранга" до Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, в якій позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ Cамбірської об'єднананої державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області №9 від 19 січня 2015 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Бранга»;

-визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення форми «Р» № від 19.02.2015 року.

Ухвалою суду від 04.02.2015 року відкрито провадження у справі. Хід розгляду справи відображено в ухвалах суду.В судовому засіданні 31.03.2015 року відповідно до вимог ч.3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27 січня 2015 року на адресу Позивача надійшов лист Cамбірської об'єднанної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області з якого вбачається, що згідно наказу №9 від 19 січня 2015 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Бранга» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства України по питанню взаємовідносин із ТзОВ «Валтрейд-М» за період з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 року терміном на 5 календарних днів з 20.01.2015 року.

Позивач вважає, що оскаржуваний наказ та повідомлення про проведення перевірки є протиправними, незаконними та такими, що прийняті з порушення законодавства, оскільки Відповідачем не дотримано вимог п.78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п.78.4. ст. 78, п.79.2. ст.79 Податкового кодексу України.

Також вказує, що обов'язкового запиту, який передував прийняттю наказу №9 від 19 січня 2015, на адресу Позивача надіслано не було. Окрім того зазначає, що Відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу та направленні на проведення перевірки від 20.01.2015 року вих.№ 3610/22-00/20 за №1/22-00, жодним чином не враховані положення Закону від 28.12.2014 року № 71-VIII щодо заборони на проведення перевірок у 2015 р.-2016р.

Окремо зазначає, що відповідачем протиправно зроблені висновки податкового органу щодо заниження ним податку на додану вартість внаслідок господарських взаємовідносин з контрагентом позивача, а саме - з ТзОВ «Валтрейд-М» та про нікчемність та фіктивність проведених між ними господарських операцій. Вказує на те, що такі висновки зроблені відповідачем без об'єктивного аналізу господарських операцій та ґрунтуються лише на припущеннях податкового органу щодо відсутності фактичного виконання робіт, визначених укладеними позивачем з вказаним контрагентом, договорами. Реальність взаємовідносин між позивачем та його контрагентом підтверджується належними первинними документами. Крім того, податковий орган не вправі самостійно давати висновки про нікчемність правочинів. Відтак, позивач вважає, що такі висновки відповідача є безпідставними та нічим не підтверджені, не можуть бути покладені в основу порушення позивачем податкового законодавства та нікчемності правочинів, а тому, вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що під час проведення перевірки було встановлено, що господарські операції позивача із контрагентом, наведеними в Акті перевірки, не мали реального характеру, правочини, вчинені між ними, є фіктивними правочинами та такими, що вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинам. Документи, представлені позивачем як докази, фактичного здійснення господарських операцій з вищевказаним контрагентом, не можуть свідчити про виконання таким підприємством своїх договірних зобов'язань. В основу висновків про порушення позивача покладено те, всі первинні документи підписані директором ТзОВ «Валтрейд-М» ОСОБА_3., а відповідно до довідки зустрічної звірки проведеної ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя направленого в Самбірську ОДПІ директором ТзОВ «Валтрейд-М» є ОСОБА_4 Відтак, вважає вимоги позивача безпідставними, а тому просив суд відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Як встановлено судом Самбірська ОДПІ у Львівській області проведена позапланова невиїзна перевірка ТзОВ «Бранга» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства України по питанню взаємовідносин із ТзОВ «Валтрейд-М» за період з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 року. За результатами перевірки складено акт від 05.02.2015 року №3/22-00/20770585 та винесене податкове повідомлення-рішення повідомлення рішення форми «Р» № від 19.02.2015 року.

Із акту перевірки вбачається, що суми податку на додану вартість згідно податкових накладних, отриманих від ТзОВ «Велтрейд-М», ТзОВ «Бранга» вписано в реєстри отриманих податкових накладних та відображено в податковому кредиті Декларацій з податку на додану вартість за липень 2014 року в сумі - 9612,50 грн. Розрахунки здійснювались шляхом оплати грошовими коштами згідно платіжних доручень платіжне доручення № 139 від 22.07.2014 на суму - 56400,00 грн; платіжне доручення № 140 від 24.07/2014 на суму 1272.00 грн.

Судом встановлено те, що на адресу позивача надійшов лист Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

Із змісту вказаного листа вбачається, що згідно наказу №9 від 19 січня 2015 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, ТзОВ «Бранга» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства України по питанню взаємовідносин із ТзОВ «Валтрейд-М» за період з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 року терміном на 5 календарних днів з 20.01.2015 року.

Відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється в разі, коли за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з ч. 1 п. 73.3 ст. 73 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

В силу вимог частини третьої статті цього ж пункту письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб'єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи;

2) для визначення рівня звичайних цін на товари (роботи, послуги) під час проведення перевірок та в інших випадках, передбачених ст. 39 цього Кодексу;

3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків;

4) щодо платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків податкової накладної покупцю або про порушення правил заповнення податкової накладної;

5) у разі проведення зустрічної звірки;

6) в інших випадках, визначених цим Кодексом.

Як вбачається із оскаржуваного наказу №9 від 26.01.2015 року підставою прийняття відповідач зазначає п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п.78.4. ст. 78, п.79.2. ст.79 Податкового кодексу України. Проте доказів, які б свідчили про виконання вимог до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України відповідач в ході судового розгляду не представив.

Таким чином, відповідач не виконав умови проведення документальної невиїзної перевірки, встановлені статтею 78 Податкового кодексу України, а саме: відповідачем не надіслано обов'язкового письмового запиту, що передумовою проведення документальної позапланової виїзної перевірки.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не скористався можливістю захисту своїх прав шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки, виходячи з наступного.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 24.12.2010 у справі за позовом ТОВ «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової інспекції у Калінінському районі міста Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Отже, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Вищий адміністративний суд України в постанові № К/800/29102/13 від 19.12.2013 зазначив, що позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. В іншому разі в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платника податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.

В даному випадку відбулась невиїзна перевірка ТзОВ «Бранга», з огляду на що, у позивача була відсутня можливість захистити, на його думку, порушене право шляхом не допуску до перевірки на підставі спірного наказу, а тому вищезазначені позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України не стосуються даної конкретної ситуації.

Крім того, 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIII від 28.12.2014, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцевих положень» якого встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюється виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Позивач на підтвердження того, що дохід ТОВ «Бранга» менше, встановленого розміру вищевказаною нормою, надав до матеріалів справи податкову декларацію з податку на прибуток підприємств за 2014 рік.

В листі ДФС України від 28.01.2015 № 2463/7/99-99-22-04-17 «Про окремі питання проведення перевірок у 2015-2016 роках» визначено, що для визначення обсягу доходу в попередній календарний рік для суб'єктів господарювання - юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів та представництв нерезидентів доцільно використовувати дані декларації з податку на прибуток за 2014 рік. До настання граничного терміну подання декларації з податку на прибуток за 2014 рік можливим є використання даних декларації з податку на прибуток за відповідні звітні періоди 2014 року (у разі їх подання платником податків відповідно до пункту 57.1 статті 57 Кодексу) або за попередній календарний рік, за який подано податкову декларацію, в якій платником податку визначено обсяг доходу (за 2013 рік).

Відповідно до пункту 49.18.3. статті 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року, крім випадків, передбачених підпунктами 49.18.4 та 49.18.5 цього пункту - протягом 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів наявності підстав для проведення позапланової документальної перевірки відповідно до переліку, визначеного Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIII від 28.12.2014.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що податковий орган не мав жодних правових підстав для призначення позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Бранга» після 01.01.2015 року.

Окрім того, даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховував наступне.

Порядок обчислення та сплати податку на додану вартість регулюється Розділом V Податкового кодексу України № 2755-VІ від 02.12.2010 року (далі -ПК України).

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит- це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг,послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

-придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

-придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст.201 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження реальності проведених господарських операцій позивачем долучені наступні документи: договір № 1 від 08.07.2014р., платіжне доручення № 139, платіжне доручення № 140, податкова накладна № 385 від 24.07.2014 року, видаткова накладна № 385 від 28.07.2014 року, рахунок фактура № СФ-0015 від 23 липня 2014 року, акт здачі-прийому виконаних робіт від 17 липня 2014 року, податкова накладна № 274 від 274, Статут ТзОВ «Бранга» зареєстрований 14.09.1993 року.

Протокол випробувань збудника типу СНВТГ-400-115-2-И-УХЛ4, Робоча програма електричних випробувань нових тристоронніх збудників типу СНВТГ-315-115-2-И-УХЛ4 для турбогенераторів ст. №3 і ст.№4 відповідно, Протокол налагодження та випробувань збудника типу СНВТГ-315-115-2-И-УХЛ4, виписка з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АД № 145154 від 20.02.2014 року, витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно умов договору № 1 від 08.07.2014р ТОВ «Велтрейд - М» (виконавиць) та ТОВ «Бранга» (замовник) уклали даний договір за яким замовник доручає, а виконавиць приймає на себе роботи: участь в монтажних та налагоджувальних роботах при заміні систем збудження для турбогенераторів: налагоджування вторинних кіл засобів керування, сигналізації, оперативного живлення і вимірів системи збудження: налагодження збудників при навантаженні на еквівалентний опір: проведення електричних випробувань систем збудження на турбогенераторах. При необхідності проведення додаткового об'єму робіт, не передбаченого даним договором, сторонами укладається додаткова угода до договору.

Проте, відповідач на підтвердження заперечень на позов вказує, що даний договір та всі первинні документи надані до перевірки, підписані директором ТзОВ «Велтрейд - М» ОСОБА_3. а відповідно до довідки зустрічної звірки проведеної ДПІ у Заводському районі м.Запоріжжя та направленої в Самбірську ОДПІ директором ТОВ «Велтрейд - М» є ОСОБА_4

Суд критично оцінює обставини вказані відповідачем, оскільки під час здійснення перевірки, не враховано, що у відповідності до виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АД № 145154 від 20.02.2014 року, витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у Запорізькій області від 15.04.2014 року № 15-09/1702 - керівником ТзОВ «Велтрейд М» була ОСОБА_3. ОСОБА_4, згідно відомостей з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є керівником з 15.09.2014 року, тобто після закінчення проведених господарських відносин, що відбувалися між ТзОВ «Бранга» та ТзОВ «Велтрейд - М» в липні 2014 року.

Суд, аналізуючи вищевказані документи позивача, виходить з того, що відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку.

Згідно з ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п.1ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи. Для з'ясування обставин реальності вчинення господарської операції судам належить ретельно перевіряти доводи податкових органів про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або підтверджені іншими доказами.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 року №88(далі-Положення), первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи від імені яких складено документ, назва документа, код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному та вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до п.2.1 ст.2 Положення, первинні документи - це письмові свідоцтва, що сують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України, учасниками господарських відносин визнаються суб'єкти господарювання, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію, мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна.

Відповідно до статті 3 Господарського Кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Відповідно до Положення господарські операції - це факти підприємницької діяльності та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Отже, основою формування бухгалтерського, а відтак податкового обліку є господарська операція, яка впливає на стан зобов'язань, в тому числі і податкових. Надання податковому органу до перевірки всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів тощо.

Таким чином, відображенню у податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, а не та, зміст якої лише відображений на первинних документах, відповідно тоді така господарська операція, яка фактично відбулась і створює відповідні податкові наслідки для платника шляхом формування ним складу податкового кредиту та валових витрат. Тому господарська операція, яка фактично не відбулась є нікчемною, оскільки не спрямована на реальне настання правових наслідків, а спрямована лише на формування платником податкового кредиту та валових витрат у зв'язку із відображенням її змісту у первинних документах.

Суд бере до уваги те, що відображенню у податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, а не та, зміст якої лише відображений у первинних документах, відповідно тоді така господарська операція, яка фактично відбулась і створює відповідні податкові наслідки для платника шляхом формування ним складу податкового кредиту (зобов'язання) та валових витрат (валових доходів). Тому господарська операція, яка фактично не відбулась спрямована не на реальне настання правових наслідків, а на формування платниками податкового кредиту та валових витрат.

Судом встановлено, що первинні документи, представлені позивачем в обґрунтування своїх тверджень, оформлені відповідно до вимог, встановлених ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відображають реальний характер господарських операцій, що відбулись між позивачем та вищевказаним контрагентом.

Відповідач стверджує, що договори позивача, укладені із ТОВ «Велтрейд - М», є нікчемними.

У зв'язку з наведеним, судом взято до уваги, що статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, суд зазначає, що згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, пунктом 3 статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину).

Згідно з частиною 1 статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Отже, відповідач при складанні акту перевірки та прийнятті на його підставі оскаржуваного повідомлення-рішення, вийшов за межі своїх повноважень і самостійно, поза судовою процедурою, визнав договора, укладені між позивачем - з одної сторони, та його контрагентом - з другої сторони, недійсними.

Відтак, суд приходить до висновку, що укладені позивачем з вищевказаним контрагентом правочини є дійсними, виконаними сторонами в повному обсязі, без претензій та зауважень, ніким не оскаржені та у судовому порядку не визнані недійсними.

Суд також звертає увагу на те, що до висновків, які викладені в акті перевірки від 05.02.2015 року №3/22-00/20770585 відповідач дійшов в тому числі і на підставі довідки зустрічної звірки проведеної ДПІ у Заводському районі м.Запоріжжя та направленої в Самбірську ОДПІ.

З огляду на викладене, відповідачем зроблено висновок, що операції ТзОВ «Бранга» не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Статтею 61 Конституції України регламентовано, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Відтак, не виконання контрагентом позивача своїх податкових зобов'язань не є підставою для не включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту платником податку - покупцем послуг і, відповідно, не може бути підставою для притягнення останнього до відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2001 року у справі №08/158 , постанові Верховного Суду України від 1 червня 2010 року у справі №10/82, постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року у справі №21-42а10 ("Фірма "ВІК"), постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року у справі №21-47а10 (ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат"), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.12.20Юр №К-537/08, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.08.2010р., яка залишена без змін постановою Верховного Суду України від 19.11.2010р., постанові Вищого адміністративного суду України від 27.04.2011р. у справі №К-11088/09.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту, сформування податкового зобов'язання у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків його контрагентами (або контрагентами контрагентів позивача), в тому числі - несплата податкових зобов'язань останніми, порушує право особи мирно володіти своїм майном, про що вказано у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952 року (надалі-Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства в розумінні ст.9 Конституції України.

Право на податковий кредит особи зі статусом платника податку, яка здійснює такі операції, не може залежати від факту недійсності попередньої або наступної операції у низці поставок, в яку входять ці операції, через шахрайство з ПДВ, про яке платник податку не знав і не міг знати.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, порушення вимог чинного податкового законодавства будь-яким суб'єктом господарювання по ланцюгу постачання при здійсненні господарських операцій не повинно тягти за собою відповідальність іншого учасника господарських взаємовідносин. Тобто один суб'єкт господарювання не відповідає за дії (бездіяльність) іншого у разі порушення останнім норм відповідного законодавства.

Виходячи з приписів ст.19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 ч.1 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено наявність всіх підтверджуючих обставин проведення господарських операцій між позивачем та ТзОВ «Велтрейд-М» в тому числі, наявність первинних бухгалтерських документів, факт виконання робіт із участі в монтажних та налагоджувальних роботах при заміні систем збудження для турбогенераторів: налагоджування вторинних кіл засобів керування, сигналізації, оперативного живлення і вимірів системи збудження: налагодження збудників при навантаженні на еквівалентний опір: проведення електричних випробувань систем збудження на турбогенераторах. ,суд вважає, що Самбірська ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, як суб'єкт владних повноважень, не надала до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються її заперечення, окрім цього належними документально обґрунтованими доказами не підтверджено наявності правових підстав проведення перевірки та винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення і не спростовано доводів позивача на обґрунтування позовних вимог, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 КАС України, -

п о с т а н о в и в :

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ Cамбірської об'єднананої державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області №9 від 19 січня 2015 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Бранга».

3.Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення форми «Р» № від 19.02.2015 року Cамбірської об'єднананої державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 квітня 2015 року.

Суддя Сакалош В.М.