Справа № 815/7174/14
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7174/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Вовченко O.A.

судді Катаєвої Е.В.,

судді Стеценко О.О.

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участі:

за участю: перекладача - Хамдард Непа Хабібрахман,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 (за ордером),

представника відповідача - Кононєнко Н.О. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 15.10.2014 року № 538-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що позивач є громадянкою Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач зазначає, що вона вийшла заміж за громадянина Афганістану, який пізніше отримав громадянство Бельгії. У 2013 році позивачка переїхала до України з метою возз'єднання родини, оскільки на даний час її чоловік проживає та працює в Україні. Згідно адміністративного позову, позивач не має змоги самостійно повернутись до Афганістану, оскільки в цьому разі буде порушено принцип «єдності родини».

Від відповідача 30.01.2015 року надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 27-30), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачці додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Афганістану, національність - хазара, віросповідання - мусульманка-шиїтка (а.с. 44).

15.12.2012 року ОСОБА_1 покинула країну постійного проживання, вилетівши літаком, авіарейсом - Афганістан (м. Кабул) - РФ (м. Москва), тиждень перебувала на території РФ та на легковому автомобілі виїхала з РФ до м. Харкова, а звідти - до м. Одеси. В Україну прибула 26.12.2012 року легковим автомобілем, кордон перетнула пішки поза пунктом пропуску, без дозволу влади, нелегально (а.с. 46).

22.01.2013 року ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи її тим, що вийшла заміж 6 років тому назад, та переїхала до батьків чоловіка - у провінцію Парван, Афганістан. Однак, у Парван було дуже тяжко жити без чоловіка, оскільки не могла нікуди без чоловіка вийти. Також не могла відпустити сина. Позивач зазначила, що не могла навіть працювати, оскільки у цьому районі багато талібів - вони небезпечні. В Ірані набагато безпечніше жити. Дівчата там спокійно ходять вулицями та нічого не бояться. При цьому, позивач вказала, що не може постійно з батьками жити, адже одружена та має сина.

Відповідно до анкети позивача, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с.44-47) та протоколу співбесіди з позивачем (а.с. 69-70), ОСОБА_1: народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою Афганістану, національність - хазара, віросповідання - мусульманка-шиїтка, адреса останнього постійного місця проживання: з 1990-1991 разом з батьками виїхала до Ірану і перебувала там до 2004 року, проживала у м. Тегеран, Іран. Приїхала до Афганістану в с. Аліхані у 2004 році разом з батьком і потім повернулась до батьків в Іран, де знаходилася до заміжжя - 2007 року. Чоловік позивача у 2000 році виїхав до Бельгії як біженець з Афганістану. Батьки їх засватали в 2004 році, а в 2007 році вони одружились. Весілля відбулось в Ірані, м. Тегеран. Чоловік повернувся до Бельгії, а позивач з батьками чоловіка повернулась до Афганістану. ОСОБА_1 виїхати з чоловіком можливості не мала, оскільки країна так не приймає, а для цього має бути ряд вимог, вирішити які не вдалось. Серед вказаних вимог є такі умови, як: 10 тис. євро на банківському рахунку, заробітна плата - більш ніж 1500 євро, мати постійний контракт на роботі. ОСОБА_1 має сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, народився в пр. Парван.

Згідно анкети позивача, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, чоловік ОСОБА_1 на даний час знаходиться в Україні, має власний бізнес, перебуває по візі, яку періодично продовжує (а.с. 73).

06.08.2014 року за результатами розгляду особової справи громадянки Афганістану № 2013OD0016 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити останній у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 102-108). Так, зокрема, аналізом особової справи, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, співробітник Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшла висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України від 15.10.2014 року № 538-14 з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 33).

15 грудня 2015 року позивач отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 03.11.2014 року № 69 (а.с. 39).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положення п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

При цьому, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною її вимушеного від'їзду з Афганістану, позивач не надала, та послідовних тверджень при анкетуванні не навела.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні опитування, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання їй статусу біженця є необґрунтованими.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, матеріали справи не свідчать про наявність загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Як на підставу для надання захисту в Україні позивач як і в адміністративному позові так і в судовому засіданні посилалась на принцип «єдності родини».

Так, відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

У разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв'язку.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз'єднання сім'ї без перешкод залишити територію України.

Судом, дійсно, встановлено той факт, що позивач - ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 89).

При цьому, як вбачається з наданих до суду документів, ОСОБА_4 отримав громадянство Бельгії, про що свідчить копія паспорту ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 (а.с. 83-84).

Жодних доказів того, що чоловіка позивача визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, що стало б підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з метою возз'єднання сім'ї, до суду не надано та такої інформації позивачем не надавалось.

Так, матеріали особової справи позивача свідчать про те, що ціллю позивача є переїзд до Белігії, адже при анкетуванні нею співробітникам міграційної служби повідомлено, що чоловік є громадянином Бельгії, проте виїхати з чоловіком до Бельгії позивач можливості не має, оскільки для цього має бути виконано ряд вимог, вирішити які не вдалось. Серед вказаних вимог є такі умови, як: 10 тис. євро на банківському рахунку, заробітна плата - більш ніж 1500 євро, мати постійний контракт на роботі (а.с. 70, 71).

Відтак, враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є необгрунтованою, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивач не надала переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Так, ОСОБА_1 при анкетуванні зі співробітника міграційної служби вказано, що позивач мала за мету потрапити до Бельгії, громадянином якої є чоловік позивача.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання їй статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 15.10.2014 року № 538-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 28.04.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Катаєва Е.В.

Суддя Стеценко О.О.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 15.10.2014 року № 538-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

28 квітня 2015 року.