Справа № 428/372/15-а
Суддя: Казначеєв Е.Г.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Юзефович І.О.
Суддя-доповідач - Казначеєв Е.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року справа №428/372/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Васильєвої І.А., Жаботинської С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2015 р. у справі № 428/372/15-а (головуючий І інстанції Юзефович І.О.) за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області в особі заступника начальника Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В. про визнання дій протиправними, визнання порушеними права, визнання дій посадових осіб умисними та системними, визнання дій посадових осіб такими що кваліфікуються як наявні ознаки корупції, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2016 року позивач звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області в особі заступника начальника Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В., в якому просив визнати протиправними дії заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В.; визнати порушення прав ОСОБА_2; визнати дії заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В. умисними та системними; визнати дії заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В. такими, які кваліфікуються як очевидні ознаки корупції; визнати застосування заступником начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальником юридичного відділу Лисак М.В. норм, такими, що порушують вимоги ст. Конституції України; визнати застосування заступником начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальником юридичного відділу Лисак М.В. ст..1, такими, що порушують вимоги усього Закону України «Про доступ до публічної інформації»; визнати порушення заступником начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальником юридичного відділу Лисак М.В. присяги державного службовця; зобов'язати начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В. надати інформацію запитувану позивачем в заяві; відшкодувати матеріальну шкоду за 2014 рік в сумі 5000грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено.

Позивач не погодившись з вказаною постановою подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції у зв'язку, з невірним застосуванням та порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами

Від позивача до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи за відсутність позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши відповідність висновків суду наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи позивач 13 жовтня 2014 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області з письмовою заявою на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації» про надання інформації щодо розміру заробітної плати та пенсії начальника управління та розміру заробітної плати головного спеціаліста - юрисконсульта відділу.

Листом заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В., відповідачу відмовлено в надані вказаної інформації на підставі ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" оскільки зазначена інформація не є публічно.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, оскільки інформація стосовно заробітної плати носить характер конфіденційної інформації, суд вважає, що дії відповідачів при відмову надати позивачу довідку про розмір заробітної плати були правомірними, а вимоги позивачки є необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 9 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частини другої ст. 20 Закону України «Про інформацію», будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 34 Конституції України, гарантовано кожному право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Інформація про заробітну плату та інші виплати працівнику державного органу або органу місцевого самоврядування є інформацією про фізичну особу.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

У розумінні частини другої статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень.

Частиною 5 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Це підтверджується положенням статті 5 Закону України «Про захист персональних даних», у якій йдеться про те, що не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, а також «не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З огляду на викладене у відносинах, пов'язаних із забезпеченням права на доступ до публічної інформації, конфіденційна інформація повинна визначатися відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, відповідно до статті 16 Закону України «Про запобігання і протидію корупції», інформація про розміри, види оплати праці та будь-яких інших виплат з бюджету особам, уповноваженим на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом.

Конституційний суд України рішенням від 20 січня 2012 року установив, що перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів-суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Розпорядження бюджетними коштами включає здійснення витрат з державного чи місцевого бюджету. Заробітна плата та інші виплати (премії, матеріальна допомога тощо) посадовим та службовим особам є витратами з бюджету.

Таким чином, інформація про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу, будь-які інші виплати з державного чи місцевого бюджету працівнику державного органу або органу місцевого самоврядування не є конфіденційною, не може бути обмежена в доступі і підлягає наданню на запит.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну службу», особа, яка претендує на зайняття посади державного службовця, а також державний службовець подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в порядку, встановленому Законом України "Про запобігання корупції".

Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону «Про засади запобігання і протидії корупції», суб'єкти декларування зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою, що додається до цього Закону.

Відповідно до п.3 Порядку зберігання документів і використання відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, та відомостей щодо відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2012 року №16, відомості, зазначені в декларації, оформленій за формою і в порядку, що встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, передбачених абзацом другим частини другої статті 12 зазначеного Закону.

Таким чином, з рахуванням вищезазначених норм та обов'язку державних службовців декларувати свої доходи, запитувана позивачем інформація не є конфіденційною інформацією, тобто інформацією з обмеженим доступом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку що запитувані відомості є конфіденційною інформацією та неправомірно відмовив позивачу у задоволенні його позову.

Відповідно до ч. 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Стосовно позовних вимог позивача щодо порушення посадовими особами управління присяги державного службовця, колегія суддів зазначає наступне.

У частині другій статті 17 Закону №3723-XII наведено текст присяги державного службовця такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Тобто, як порушення Присяги, так і інше дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем правових, етичних (моральних) норм.

Як вбачається з матеріалів справи, в діях відповідача не вбачається порушення Присяги державного службовця та вони пов'язані з невірним тлумаченням норм матеріального права.

Позовні вимоги про визнання дії заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В. умисними та системними не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних доказів в підтвердження зазначених обставин.

Стосовно позовних вимог щодо визнання дій посадових осіб управління як такі, що містять ознаки корупції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст..1 Закону України «Про запобігання корупції», корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей; неправомірна вигода - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів які-б свідчили про те, що дії посадових осіб управління вчиненні з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі.

Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на їх підтвердження.

Крім того, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між оскаржуваною діяльністю відповідача та моральною шкодою заявленою позивачем. Також відсутні підстави вважати, що позивач зазнав такої моральної шкоди.

Позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди також не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно частини 1-2 статті 22 Цивільного Кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З встановлених судами обставин справи вбачається, що заявлена сума матеріальної шкоди не підтверджена позивачем документально, крім власних розрахунків шкоди, та не пов'язана з відновленням його порушеного права на своєчасне отримання публічної інформації.

Крім того, з огляду на вимоги про відшкодування шкоди позивач ставить фактично питання про відшкодування судових витрат, які також позивачем з огляду на матеріали справи нічим не підтверджено.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла до висновку щодо безпідставності позовних вимог позивача в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування постанови та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2015 р. у справі № 428/372/15-а задовольнити.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2015 р. у справі № 428/372/15-а скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області в особі заступника начальника Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В. від 17.10.2014 року № 4019/03 в наданні за запитом ОСОБА_2 публічної інформації від 13.10.2014 року про розмір заробітної плати та пенсії начальника управління та розміру заробітної плати головного спеціаліста - юрисконсульта відділу.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області в особі заступника начальника Василенко Н.В. та начальника юридичного відділу Лисак М.В. розглянути запит ОСОБА_2 щодо надання публічної інформації від 13.10.2014 року та надати інформацію про розмір заробітної плати та пенсії начальника управління та розміру заробітної плати головного спеціаліста - юрисконсульта відділу.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: Е.Г.Казначеєв

Судді: І.А.Васильєва

С.В. Жаботинська