Справа № 2а-10849/11/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2015р. м. Київ К/9991/27004/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
при секретарі: Луцак А.В.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Києві Державної податкової служби

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.10.2011

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2012

у справі № 2а-10849/11/2670 Окружного адміністративного суду м. Києва

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків

третя особа: Національна комісія регулювання електроенергетики України

про скасування податкового повідомлення-рішення в частині,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» звернулось до суду із позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків про скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2007 № /0 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 681910,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 660206,30 грн.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.10.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2012, позов задоволено: визнано протиправним податкове повідомлення-рішення СДПІ у м. Києві від 28.04.2007 № /0 у частині визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 681910,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 660206,30 грн.

У касаційній скарзі СДПІ у м. Києві просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування позивачу податкового зобов'язання із податку на прибуток в сумі 681910,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі з660206,30 грн. згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 20.04.2007 № 389/41-10/19480600. Згідно з цим актом підприємство порушило норми підпункту 4.1.1 пункту 4.1 ст. 4, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (Закон № 334/94-ВР): занижено валовий доход у податковому обліку за І - ІІІ квартали 2006 року на загальну суму 2727638,65 грн. внаслідок продажу нерезидентам електроенергії по ціні, що нижче рівня звичайних цін. В обґрунтування цього висновку СДПІ послалась на встановлені під час перевірки факти придбання позивачем електроенергії у ДП «Енергоринок» та продажу цієї електроенергії впродовж І-ІІІ кварталів 2006 року з різницею в ціні у бік зменшення на 2727638,65 грн.

Пунктом 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР визначено, що валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Валовий доход, згідно підпункту 4.1.1 цього пункту, включає: загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 ст.7 цього Закону з метою оподаткування доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Положення підпунктів 7.4.1, 7.4.2 поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками (підпункт 7.4.3 пункту 7.4 цієї статті).

У судовому процесі встановлено, що позивач здійснював операції з експорту електроенергії, попередньо придбаної у оператора Оптового ринку електроенергії України -ДП «Енергоринок», нерезидентам: фірмі «System Consulting» (Республіка Угорщина) та фірмі «Zrt»Korlea invest a.s» (Словацька Республіка). При цьому, рівень цін, за якими електроенергія експортувалась, була нижчою за ціну придбання електроенергії у ДП «Енергоринок», що і стало підставою для висновку про невідповідність цін реалізації електроенергії на експорт рівню звичайних цін, за який взято ціну придбання.

Відповідно до абзацу першого підпункту 1.20.1 пункту 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Згідно з підпунктом 1.20.2 цього пункту для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну (біржове котирування), визначення звичайної ціни у встановленому в абзаці першому цього підпункту порядку здійснюється із врахуванням таких факторів.

Підпунктом 1.20.5 встановлено, що у разі коли ціни на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена згідно з принципами такого регулювання. Це правило не поширюється на встановлення мінімальної продажної ціни - у цьому випадку звичайною є справедлива ринкова ціна.

Якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням норм попередніх підпунктів цього пункту, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна та майнових прав. З метою оподаткування терміни "справедлива вартість", "ринкова вартість" та "чиста вартість реалізації", які використовуються в національних положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку та національних стандартах з питань оцінки майна і майнових прав, прирівнюються до терміну "звичайна ціна", визначеного цим Законом (підпункт 1.20.5-1 цієї статті).

Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що формування цін на електроенергію на внутрішньому ринку відбувається в умовах, які не можна вважати співставними з правилами визначення ціни при експорті електроенергії, а тому податковий орган визначив рівень звичайних цін при визначенні бази оподаткування операцій з реалізації електроенергії на рівні ціни придбання на внутрішньому ринку з порушенням норм підпунктів 1.20.1 та 1.20.2 пункту 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР.

Відповідно до частини 4 ст. 189 Господарського кодексу України (у редакції до внесення змін Законом України від 21.06.2012 р. № 5007-VI) при здійсненні експортних та імпортних операцій у розрахунках з іноземними контрагентами застосовуються контрактні (зовнішньоторговельні) ціни, що формуються відповідно до цін і умов світового ринку та індикативних цін.

Статтею 1 Указу Президента України «Про заходи щодо вдосконалення кон'юнктурно-цінової політики у сфері зовнішньоекономічної діяльності» від 10.02.1996р. № 124/96 (втратив чинність (згідно з Указом Президента України від 05.08.2008р. № 686/2008) встановлено, що контрактні ціни у сфері зовнішньоекономічної діяльності визначаються суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності України на договірних засадах з урахуванням попиту та пропозиції, а також інших факторів, які діють на відповідних ринках на час укладення зовнішньоекономічних угод (контрактів).

У випадках, визначених цим Указом, контрактні ціни у сфері зовнішньоекономічної діяльності визначаються суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності України відповідно до індикативних цін, запроваджуваних Міністерством зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України.

Відповідно до пункту 4 наказу Міністерства економіки України «Про застосування остаточних антидемпінгових заходів щодо експортних поставок електроенергії до Республіки Болгарія, Республіки Молдова, Республіки Польща, Румунії, Словацької Республіки, Чеської Республіки та Угорської Республіки» від 01.02.2001р. № 22, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.02.2001р. за № 142/5333 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 12.11.2014р. № 1323), з дати набрання чинності цим наказом запроваджуються індикативні ціни на електроенергію відповідно до абзацу другого статті 2 Указу Президента України від 10 лютого 1996 року № 124 «Про заходи щодо вдосконалення кон'юнктурно-цінової політики у сфері зовнішньоекономічної діяльності» та Положення про індикативні ціни у сфері зовнішньоекономічної діяльності, затвердженого цим Указом. Індикативні ціни опубліковуються не пізніше першого числа кожного місяця. У разі не опублікування індикативних цін на відповідний місяць дія індикативних цін, які були опубліковані останнім часом, продовжується до дати наступного опублікування. Розробку індикативних цін покладено на Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків.

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач експортував електроенергію вище вказаним покупцям за ціною, яка була встановлена зовнішньоекономічними контрактами і не була нижче індикативних цін на електроенергію, що експортувалась в Угорщину і Словаччину, встановлених наказами Міністерства економіки України від 28.12.2005 № 536 (із змінами згідно з наказом від 17.01.2006 № 7); від 30.03.2006 № 113; від 28.04.2006 № 154 та від 03.07.2006 № 230 на дати експорту. Враховуючи ці обставини, суди зробили правильний висновок, що СДПІ не довела рівень звичайної ціни на електроенергію, поставлену позивачем на експорт, на рівні ціни її придбання, тоді як у силу норм підпункту 1.20.10 пункту 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР обов'язок доведення цієї обставини покладено саме на відповідача.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Києві Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.10.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Є.А. Усенко
Судді: О.А. Веденяпін
М.П. Зайцев