Справа № 2а-31/10/1870
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2015р. м. Київ К/9991/54009/11

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Карась О.В. - головуючий, судді Олендер І.Я., Рибченко А.О.,

при секретарі судового засіданні Гончар Н.О.,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу державної податкової інспекції у м. Суми (далі - Інспекція)

на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 25.02.2010

та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2011

зі справи № 2а-31/10/1870

за позовом Інспекції

до товариства з обмеженою відповідальністю детективно-правового агентства «Щит» (далі - ТОВ «Щит»), товариства з обмеженою відповідальністю «Лік Гріп», товариства з обмеженою відповідальністю «Вел-Мар», товариства з обмеженою відповідальністю «Біорот Сервіс», товариства з обмеженою відповідальністю «Себасте», приватного підприємства «Натіс», приватного підприємства «Аміда», приватного підприємства «Юноніс»

про стягнення коштів, отриманих за нікчемними угодами.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2009 року Інспекція звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила стягнути з ТОВ «Щит» в доход державного бюджету вартість товарно-матеріальних цінностей у загальній сумі 13 439 510,44 грн., отриманих за нікчемними правочинами.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 25.02.2010 у позові відмовлено з посиланням на пропуск позивачем встановленого статтею 250 Господарського кодексу України (далі - ГК) строку звернення з вимогами щодо застосування адміністративно-господарських санкцій в порядку частини першої статті 208 ГК.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2011 назване рішення суду першої інстанції скасовано частково; позов задоволено в частині стягнення з ТОВ «Щит» в доход держави 48262,80 грн. за нікчемним правочином, укладеним з приватним підприємством «Юноніс»; в решті постанову Сумського окружного адміністративного суду зі спору залишено без змін. При цьому апеляційний суд підтримав висновок податкового органу про нікчемність правочину між цими контрагентами, оскільки цей правочин не був спрямований на настання відповідних йому правових наслідків, опосередковувався складенням його учасниками підроблених документів з метою імітації поставок товару та створення завдяки цьому сприятливих податкових наслідків, та зазначив про звернення позивачем до адміністративного суду з цією частиною позовних вимог у межах строку, встановленого статтею 250 ГК.

Посилаючись на невідповідність окремих висновків судів вимогам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Інспекція звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та повністю задовольнити позов. Основним мотивом касаційних вимог скаржником зазначено необхідність притягнення учасників спірного правочину до відповідальності в порядку частини першої статті 208 ГК за свідоме вчинення нікчемного правочину. Також Інспекція стверджує про дотримання нею законодавчо встановленого строку звернення з даними позовними вимогами.

Перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційних скарг, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення розглядуваних касаційних вимог Інспекції з урахуванням такого.

Згідно з частиною першою статті 207 ГК господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині

За правилами частини першої статті 208 ГК, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

У той же час, як вірно зазначили суди, конфіскаційні заходи, встановлені частиною першою статті 208 ГК як адміністративно-господарські санкції, можуть бути застосовані в межах строків давності, визначених статтею 250 цього Кодексу (протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом). Таке правозастосування відповідає правовому регулюванню, чинному до 1 січня 2011 року.

Втім висновок про безпідставність застосування штрафних санкцій не може поєднуватися із висновком про відсутність правопорушення. Адже в останньому випадку звільнення особи від відповідальності є наслідком відсутності факту протиправності діяння як обов'язкової підстави для застосування до суб'єкта заходів відповідальності.

Початок перебігу розглядуваного строку визначений моментом виявлення правопорушення, а його сплив - часом вчинення правопорушення; у разі недоведеності такого порушення строк застосування штрафних санкцій не може розпочатися, а відтак і не може бути пропущений.

У справі, що переглядається, нікчемність спірних договорів була належним чином встановлена судами попередніх інстанцій.

Так, під час дослідження обставин даної справи суди встановили, що протягом 2006-2007 років ТОВ «Щит» (покупець) уклало договори з товариством з обмеженою відповідальністю «Лік Гріп», товариством з обмеженою відповідальністю «Вел-Мар», товариством з обмеженою відповідальністю «Біорот Сервіс», товариством з обмеженою відповідальністю «Себасте», приватним підприємством «Натіс», приватним підприємством «Аміда», приватним підприємством «Юноніс», умовами яких передбачалося виконання названими контрагентами поставок товарів та робіт в адресу ТОВ «Щит».

Виконання зобов'язань за цими договорами було оформлено складенням первинних документів (видаткових накладних, податкових накладних, актів виконаних робіт), які слугували підставою для відображення результатів цих операцій у податковому обліку ТОВ «Щит».

Під час проведення контрольно-перевірочних заходів Інспекцією було виявлено, що названі контрагенти ТОВ «Щит» мають ознаки анонімних структур, зареєстровані на підставних осіб, які не мають будь-якого відношення до діяльності очолюваних ними суб'єктів господарювання та до підписання від їх імені первинних документів, не перебувають за місцезнаходженням, не мають об'єктивно необхідних умов для провадження господарської діяльності та виконання розглядуваних поставок (як-от власних або орендованих основних фондів, транспортних засобів, трудових ресурсів тощо).

Факт підробки документів з метою імітації існування фактичних правовідносин ТОВ «Щит» з переліченими контрагентами підтверджується й обставинами, установленими вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.12.2010 у кримінальній справі № 1-64/10 по обвинуваченню посадових осіб ТОВ «Щит» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених статтями 212 (ухилення від сплати податків), 222 (шахрайство з фінансовими ресурсами), 366 (службове підроблення) Кримінального кодексу України.

На підставі цього суди обох попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що первинні документи, виписані для оформлення господарських операцій між відповідачами на виконання спірних правочинів, не мають юридичної сили первинних документів та не можуть підтверджувати реальність їх виконання, що, в свою чергу, є свідченням спрямованості умислу відповідачів у справі як сторін вказаного договору на укладення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства і полягає у створенні штучних підстав для отримання ТОВ «Щит» податкової преференції у вигляді податкового кредиту та штучного формування валових витрат.

Правова оцінка обставин даної справи була здійснена судами з дотриманням правил оцінки доказів, встановлених нормами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас з огляду на те, що вчинення розглядуваних правопорушень відбулося протягом 2006-2007 років, а даний позов про застосування конфіскаційних санкцій подано лише у квітні 2009 року, то суди правомірно відмовили у задоволенні відповідної частини позовних вимог у зв'язку із збігом строку, передбаченого статтею 250 ГК.

В частині задоволення позову постанова Харківського апеляційного адміністративного суду зі спору учасниками провадження не оскаржується, у зв'язку з чим у касаційного суду відсутні підстави для надання правового аналізу висновкам апеляційного суду у відповідній частині.

З урахуванням викладеного підстав для скасування оскаржуваної постанови Харківського апеляційного адміністративного суду зі спору не вбачається.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної податкової інспекції у м. Суми залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2011 зі справи № 2а-31/10/1870 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.В. Карась
судді:І.Я. Олендер
А.О. Рибченко