Справа № 2-а-1260/2008
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2-а-1260/2008

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Димитров В.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді - Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря - Скоріної Т.С.

за участю апелянта - ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2008 року за позовом ОСОБА_3 до управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області про визнання правомірним рішення та про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2008 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом, в якому просив визнати правомірним рішення Миколаївської міської ради №22/57 від 14 березня 2008 року щодо надання йому у власність земельної ділянки, загальною площею 1000кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та зобов'язати управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області погодити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, а також видати бланк державного акту на право власності на земельну ділянку і погодити його.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2008 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Суд визнав рішення Миколаївської міської ради №22/57 від 14 березня 2008 року щодо надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 1000кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 - правомірним.

Також суд зобов'язав управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, а також видати бланк державного акту на право власності на земельну ділянку і погодити його.

Оскаржуючи рішення суду у грудні 2014 року ОСОБА_1 заявив, що йому, як громадянину з активною громадянською позицією стало відомо про зазначене судове рішення у листопаді 2014 року під час розгляду справ за позовами прокурора до місцевої ради про повернення земельних ділянок до лісового фонду.

Ознайомившись із судовим рішенням, яке є предметом оскарження, апелянт вважає, що суд першої інстанції однобічно та неповно з'ясував обставини справи, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення.

У суді апеляційної інстанції апелянт та його представник підтримали доводи апеляції та просили її задовольнити.

Інші особи, які брали участь у суді першої інстанції до суду апеляційної інстанції не з'явилися, повідомлялися належним чином про місце, день та час судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст.196 КАС України, неприбуття у судове засідання учасників процесу, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на наступних підставах.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Так, фактичні обставини справи свідчать про те, що 08 листопада 2007 року рішенням Миколаївської міської ради №17/40 позивачу було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (а.с.9).

14 березня 2008 року Миколаївською міською радою прийнято рішення за № 22/57, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», не наданих у власність чи користування, площею 1000кв.м. та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (а.с.5).

На підставі вищезазначеного рішення КП «Госпрозрахункове проектно-вишукувальне бюро» виготовило технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку.

Розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 м. Миколаєва, управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області відмовилося затвердити позивачу технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, а також видати бланк державного акту на право власності на земельну ділянку і погодити його, про що 18 червня 2008 року повідомило його листом (а.с.3).

Підставою для відмови стало розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року №610-р, яке зупинило прийняття рішень про надання згоди на вилучення лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Зміст рішення суду першої інстанції, яким задоволені позовні вимоги, свідчить про відсутність мотивів, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався.

Єдина норма закону на яку послався суд у своєму рішенні, це ст. 8 КАС України, яка зобов'язує суд при вирішенні справи керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Колегія суддів вважає, що діючі, на період спірних правовідносин, норми земельного законодавства, не давали суду першої інстанції право задовольняти позовні вимоги ОСОБА_3

Статтею 57 Лісового кодексу України (яка діяла на момент спірних правовідносин) встановлено, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для житлової, громадської і промислової забудови провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Надання земельних ділянок в оренду зацікавленим особам при необхідності їх вилучення або зміни цільового призначення здійснюється в порядку визначеному ст. ст. 123, 124, 151 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 151 Земельного кодексу України надання земельних ділянок в оренду провадиться за погодженням з відповідними територіальними органами виконавчої влади з питань лісового господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення), а також за погодженням з відповідними державними природоохоронними органами та землекористувачами, в користуванні яких знаходяться відповідні земельні ділянки лісогосподарського призначення.

Пункт 4 ст. 20 Земельного кодексу України встановлює, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Пунктом 3 ст. 116 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України забезпечує проведення політики у сферах охорони природи, екологічної безпеки, природокористування.

У ст. 13 Земельного кодексу України визначені повноваження Кабінету Міністрів України у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, відноситься реалізація державної політики у сфері використання та охорони земель.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України спрямовує і координує діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

Згідно ст. 53 зазначеного Закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції та законів України видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України № 610-р від 10 квітня 2008 року «Про зупинення прийняття рішень про надання згоди на вилучення земельних лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення», з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобов'язані, до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері, зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Вказане Розпорядження неконституційним та нечинним не визнано, дія його не припинена та не скасована, а тому є такою, що підлягає обов'язковому виконанню.

Тому, враховуючи викладене, відповідач, відмовляючи позивачу затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, а також видати бланк державного акту на право власності на земельну ділянку і погодити його діяв в межах та на підставі законодавства України.

Також, як обґрунтовано зазначив апелянт, пунктом 4.2.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України №391 від 03 грудня 2004 року передбачена обов'язкова державна експертиза проектів землеустрою щодо відведення земель лісового фонду площею до 10га (в редакції від 13 грудня 2005 року), яка повинна проводитися обласним управлінням Держкомзему.

Відповідно до ч.4 ст.35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» позитивні висновки державної експертизи щодо об'єктів обов'язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування. Реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою, без позитивних висновків державної експертизи заборонена.

Враховуючи, що обов'язкова державна експертиза вищевказаного проекту землеустрою не проводилась, колегія суддів вважає правильним зауваження апелянта про те, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Розглядаючи питання, чи є апелянт особою, чиї права порушені прийняттям органом місцевого самоврядування акта індивідуальної дії, суд апеляційної інстанції бажає зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Колегія суддів вважає обґрунтованим довід апелянта про те, що незаконна передача земель державної власності лісогосподарського призначення у приватну власність порушує його інтереси, як громадянина, а також інтереси громади міста Миколаєва, перешкоджає вільному доступу громадян до рекреаційного об'єкту - лісу.

Підсумовуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для її об'єктивного вирішення, у зв'язку з недоведеністю обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленим, порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, на підставі ч.1 ст.202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2008 року - скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області про визнання правомірним рішення та про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова