Справа № 804/19238/14
Суддя: Борисенко Павло Олександрович
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: судді Борисенка П.О, при секретарі судового засідання - Сергієнко В.Ю. за участю представника позивача - Панишко А.О. та представника відповідача - Котовича Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту
до Комунального підприємства «Швидкісний трамвай»
про стягнення адміністративно - господарських санкцій,-
Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Комунального підприємства «Міський трамвай» про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році у розмірі 280275,39 грн., з яких 4305,08 грн. - пеня.
Під час судового розгляду справи задоволено клопотання представника відповідача та замінено відповідача по справі - Комунальне підприємство «Міський трамвай» на його правонаступника - Комунальне підприємство «Швидкісний трамвай».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не забезпечив працевлаштування інвалідів у відповідній кількості, чим порушив вимоги ст.ст. 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у зв'язку з чим зобов'язаний сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню на загальну суму 280275,39 грн. В добровільному порядку відповідач не сплачує зазначену суму, тому позивач звернувся до суду із зазначеним адміністративним позовом.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що Комунальне підприємство «Швидкісний трамвай» на виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вжив всіх залежних від нього заходів щодо працевлаштування інвалідів у необхідній кількості. Нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів на підприємства покладено обов'язок створювати робочі місця для інвалідів, а не обов'язок по їх розшуку та працевлаштуванню.
Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Преамбулою Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закону) встановлено, що цей Законвизначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами.
Згідно зі статтею 18 Закону № 875-XII (у редакції до 18 березня 2006 року) працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV "Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість" зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-XII доповнено статтею 181, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально - економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.
Згідно ст. 19 вищевказаного Закону, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.
Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням фонду соціального захисту інвалідів адміністративно - господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Комунальним підприємством «Міський трамвай» було подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2010 рік, копія якого знаходиться у матеріалах справи.
Як свідчить звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою №10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2010 р. склала 797 осіб. Відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 Закону, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди у кількості 32 особи. Фактично були працевлаштовані інваліди у кількості 21 особа.
Таким чином, матеріали справи підтверджують наявність обставин, які визначені ст. 20 Закону у якості правопорушення в сфері господарської діяльності. Однак, загальні принципи відповідальності за такі правопорушення визначені у ГК України, відповідно до ч. 1 ст. 218 якого, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другої зазначеної статті встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Про наявність вакантних місць, в тому числі і на яких можливо працевлаштування інвалідів, Комунальним підприємством «Міський трамвай» щомісячно, протягом 2010 року повідомляло центр зайнятості, направляючи звітність у формі № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», яка затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 року № 420.
Відповідно до абз. 3 пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 р., інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
Згідно частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» № 803-XII від 01.03.1991 р., підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень), якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв'язку з простоєм виробництва з не залежних від них причин, і в десятиденний строк - про всіх прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством. Несвоєчасна реєстрація або відмова від неї, порушення порядку подання адміністративних даних тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Таким чином, зазначеними нормами конкретизовано передбачений статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» обов'язок підприємств надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, в частині подання такої інформації за встановленою формою, а також в частині періодичності її надання.
Судом встановлено, що центром зайнятості інваліди для працевлаштування за заявленою відповідачем вакансією не направлялися, так само, не мали місця факти безпосереднього звернення інвалідів до відповідача для працевлаштування. Фактів відмови підприємцем у працевлаштуванні інвалідів, центром зайнятості не зафіксовано.
Отже, відповідач довів факт відсутності вини та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності. Застосування відповідальності без наявності вини можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності лише за наявності вини.
Крім того, суд звертає увагу на п. 4.4 Рекомендації Президії Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008 р. № 07.2-10/2 «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування», якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно вважати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовляти в позові.
Також, суд зазначає, ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 875-ХІІ від 21.03.1991 р зі змінами та доповненнями зобов'язує підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та рекомендацій МСЕК.
Тому, підприємство не може заздалегідь передбачити фізичні можливості та рекомендації осіб, які направляються Державною службою зайнятості для працевлаштування.
Відповідач подає до центру зайнятості звіти про можливість працевлаштування інвалідів робочої групи, в тому числі з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та рекомендацій МСЕК.
Крім того, відповідно до інструкції щодо заповнення форми звітності №3-ПН а саме, в п. 3 Інструкції зазначено що у графі 15 Звіту про наявність вакансій наводяться дані про можливість працевлаштування на вільне робоче місце особу, яка належить до окремої категорії громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, в тому числі інвалідів.
Оскільки вказана вище інструкція є єдиним нормативним актом, який роз'яснює правильність заповнення форми звітності №3-ПН, можливо прийти до висновку, що не передбачено в графі 15 даного Звіту обов'язково зазначати кількість інвалідів для працевлаштування.
Відповідно до вищезазначеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не було порушено вимог чинного законодавства, а отже позовні вимоги є необгрунтованими.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст.7 КАС України, є принцип законності, який відповідно до ст.9 КАС України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач дотримався усіх безумовних своїх обов'язків, передбачених законодавством (створив робочі місця для інвалідів, регулярно повідомляв про наявність робочих місць для інвалідів центр зайнятості), та вчинив усі залежні від нього дії для виконання умовних обов'язків, які залежать від наявності конкретних інвалідів, що мають бажання та змогу працювати, а тому, у задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Швидкісний трамвай» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, слід відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови складений 19.01.2015 року.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 19.01.2015р. Суддя З оригіналом згідно Помічник судді П.О.Борисенко П.О.Борисенко І.В.Калита