Справа № 161/16200/14а,2а/161/625/14
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Справа № 876/1459/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О.,Носа С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Луцької міської ради (треті особи: ОСОБА_3, Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т.І., Служба у справах дітей Луцької міської ради, Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі Волинського обласного управління АТ "Ощадбанк" ) про визнання протиправним і скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 842-6 «Про дозвіл на заставу квартири» від 12.12.2007 р.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2014 р. в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, її оскаржив ОСОБА_1 Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, неповно їх з'ясував та не взяв до уваги той факт, що укладення правочинів стосовно нерухомого майна не допускається без згоди органів опіки та піклування, яка надається лише в разі гарантування збереження їх права на житло, в тому числі в майбутньому. Крім того, судом були порушені норми процесуального права, які полягають в тому, що обов'язок доказування у справах про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, суд поклав на позивача. У зв'язку з цим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою повністю задовольнити його позовні вимоги.

В письмовому заперечені на апеляційну скаргу третя особа Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - ПАТ "Державний ощадний банк України") звертає увагу на пропущення позивачем строку звернення до суду. Крім того, зазначає, що при вирішенні судом спорів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення боржника надавалась відповідна правова оцінка правомірності оскаржуваного в даній справі рішень, тому дані обставини, з огляду на ч.1 ст.72 КАС України є встановленими і не підлягають доказуванню.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апелянт та третя особа ПАТ "Державний ощадний банк України" подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, колегія суддів вважає можливим здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №842-6 від 12.12.2007 р. "Про дозвіл на заставу квартири" ОСОБА_3 було надано дозвіл заставити квартиру за адресою: м. Луцьк, вул. Стрілецька,43/4

Після чого, 14.12.2007 р. між ПАТ "Ощадбанк" (далі - банк) та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до п.1.1 банк надав Позивчальнику кредит в сумі 270 000 грн. під 16,5 % річних та п.1.2. надавався на 120 місяців, з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 13.12.2017 р.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі, 14.12.2007 р. між Банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т.І. за реєстровим №4720, за умовами якого в іпотеку Банку було передано трикімнатну квартиру №4, загальною площею 49,9 м.кв., житловою площею 34,4 м.кв., яка знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Стрілецька, буд.43

19.12.2014 р. рішенням Луцького міськрайонного суду, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19.11.2014 р., постановлено виселити ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_2 зі спірної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при винесенні оскаржуваного рішення, відповідачем було взято до уваги, що службою у справах дітей були з'ясовані усі фактичні обставини. При цьому суд посилався на Сімейний кодекс України (далі - СК України) та Закон України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей".

Колегія суддів погоджується з такими висновками, суду першої інстанції та вважає, що вони відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з наступних міркувань.

Частиною 2 статті 177 СК України передбачено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Згідно ч. 4 ст. 177 СК України, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 р., дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

З наведеного вище вбачається, що при винесені оскаржуваного рішення Службою у справах дітей виконавчого комітету Луцької міської ради взято до уваги те, що квартира №4, яка знаходиться в м. Луцьку по віл. Стрілецькій,43 є єдиним житлом, в якому проживав та зареєстрований позивач та його неповнолітня дитина, враховано, що позивач отримав кошти за кредитними договором, укладеним 14.12.2007 р. з банком, ОСОБА_3 подавала заяву про видачу дозволу на заставу вказаної вище квартири у зв'язку з оформленням договору іпотеки, який укладався з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором № 3600 від 14.12.2007 р., укладеного між позивачем та банком, тобто було враховано що кошти надаються в кредит в інтересах сім'ї неповнолітнього ОСОБА_2

Уолегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені обставини були встановлені при розгляді цивільної справи про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення боржника з спірної квартири, а тому відповідно до ч.1 ст.72 КАС України не вбачає доказуватися при розгляді цієї справи.

Колегія суддів не бере до уваги доводів третьої особи ПАТ "Державний ощадний банк України" про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зважаючи на те, що зазначеним Кодексом не врегульовані строки звернення до адміністративного суду у разі порушення законного права чи інтересу неповнолітньої особи, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку слід керуватися положенням ч. 4 ст. 261 Цивільного кодексу України, згідно якої у разі порушення права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, тобто в даному випадку перебіг позовної давності ще не розпочався.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2014 року по справі №161/16200/14-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О. Яворський

С.П. Нос