Справа № 810/901/15
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2015 року 810/901/15

Київський окружний адміністративний суду складі головуючого судді Щавінського В.Р., суддів: А.І. Балаклицького, С.М. Лапія, при секретарі судового засідання Наталенко Ю.О., за участю позивача, представника позивача та представника відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Києві адміністративну справу

за позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н ОВ И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.04.2013 р. №278-13 про втрату статусу біженця, викладене у повідомленні №87 від 29.04.2013 р.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до висновку спеціаліста відділу, наказом начальника Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації №464 від 24.06.1997 р. йому був наданий статус біженця.

Вказує,що жодних попереджень щодо обмеження пересування або виїзду до інших країн (у тому числі до Афганістану) із України не зазначалось.

Пояснив, що із 1997 р. по 2013 р. йому щорічно продовжували статус біженця в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 22.04.2013 р. №278-13 ним було втрачено статус біженця. Причиною скасування стали відомості про його приїзд до Афганістану, після отримання захисту у 2012 р., терміном на два тижні (11.09.2012 р. - 25.09.2012 р.).

Вважає оскаржуване рішення протиправним та таким що суперечить його правам та інтересах.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні. У обґрунтування своєї правової позиції вказав, що Рішенням ДМС України від 22.04.2013 р. № 278-13 позивач був позбавлений статусу біженця в Україні з наступних причин: відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», статус біженця втрачаються у разі, якщо особа добровільно повернулась до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

До Департаменту у справах громадянства біженців та іноземців ДМС України року надійшло клопотання Державної прикордонної служби України далі від 23.01.2013 р. № 51/103 про те, що Одеським прикордонним загоном отримано інформацію про порушення міграційного законодавства з боку громадянина Афганістану ОСОБА_2 який перебував на території Афганістану з 11.09.2012 р. по 25.09.2012 р.

Вважає, що оскаржуване рішення є правомірним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, перекладача дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, гр. ОСОБА_2 статус біженця набув відповідно до ст.1 Закону України «Про біженців» на підставі Наказу № 464 Держкомнацрелігій України від 24.06.1997 р.

Рішенням ДМС України від 22.04.2013 р. № 278-13 позивач був позбавлений статусу біженця в Україні з наступних причин: відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», статус біженця втрачаються у разі, якщо особа добровільно повернулась до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Вважаючи такі дії протиправними, а рішення таким, що прийнято з численними порушеннями процедури, передбаченої Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 22.04.2013 р. №278-13, підставою для його прийняття стала та обставина, що позивач перебував перебував на території Афганістану з 11.09.2012 р. по 25.09.2012 р.

Відповідного висновку суб'єкт владних повноважень дійшов з огляду на отримання Одеським прикордонним загоном отримано інформацію про порушення міграційного законодавства з боку громадянина Афганістану ОСОБА_2, який перебував на території Афганістану з 11.09.2012 по 25.09.2012 року. Факт його перебування в Афганістані підтверджено роздруківками іменних посадочних талонів, а саме : на авіарейс 25.09.2012 року ТК-707 « Кабул -Стамбул» з пересадкою на ТК -467 « Стамбул - Одеса».

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню суд вважає за необхідне вказати наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі по тексту - Закон України від 08.07.2011 р. № 3671-VI).

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинні на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 11 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, підставою для висновку суб'єктів владних повноважень про те, що позивач перебував на території Афганістану з 11.09.2012 по 25.09.2012 р.

Проте, суд критично ставиться до такого твердження, оскільки такі дії з боку позивача не свідчать про те, що він скористався захистом країни громадянської належності.

Окрім того, відповідно до приписів ст. 11 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

З огляду на викладене, добровільне повернення до країни, яку залишила особа чи за межами якої вона перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, є окремою підставою для прийняття рішення про втрату статусу біженця, на яку в оскаржуваному рішення посилання відсутні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про не доведення відповідачем правомірності рішення від 22.04.2013 р. №278-13 про втрату статусу біженця.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що згідно п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але, такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, а ніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином оскаржуване рішення є таким, що винесено протиправно та підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 71, 72, 158-163, 167, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.04.2013 р. №278-13 про втрату статусу біженція, викладене у повідомленні №87 від 29.04.2013 р.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Щавінський В.Р.

Судді: Балаклицький А.І.

Лапій С.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 15 квітня 2015 р.