Справа № 818/647/15
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 р. Справа № 818/647/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кравченка Є.Д.,

суддів: Воловика С.В., Соколова В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Терехової О.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - відповідач 1), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2014 № 27-15 в частині відмови у визнанні громадянки Нігерії ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Нігерії ОСОБА_1 в частині визнання особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2015 Державну міграційну службу України (далі - відповідач 2) було залучено до участі у справі у якості другого відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.10.2014 ОСОБА_1 звернулася до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, посилаючись на те, що в країні її громадянської належності дуже загострились протистояння між мусульманами та християнами. Протистояння почалося після приходу до влади президента Нігерії - ОСОБА_5 у 2010 році. На даний час закінчується термін його повноважень і на передодні президентських виборів йдуть постійні бойові дії по всі країні.

Позивач прибула на територію України по національному паспорту, в якому проставлено одноразову візу у 2012 році, видану на підставі запрошення, проживала в країні походження в м. Кано, за національністю нігерійка, за релігійними переконаннями християнка. На даний час позивачу не відомо де знаходиться її родина та близькі родичі, зв'язок із ними обірвався у березні 2014 року.

Позивач стверджує, що на даний час їй не можна повертатися до Нігерії, бо існує пряма загроза її життю, повернутися можливо лише у разі, коли ситуація в країні буде спокійною.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2014 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області було видано повідомлення 16.02.2015 № 12.

На переконання позивача, відповідачем під час прийняття рішення аналіз інформації по країні походження фактично не був проведений.

Позивач вважає, що на час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її побоювання переслідувань у країні походження були цілком обґрунтованими.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні.

У письмовому запереченні, поданому до суду, зазначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Як зазначила позивач під час співбесіди, під час проживання в штаті Осун позивачу та її родині нічого не загрожувало, а після переїзду до м. Кано, починаючи з 2008 року, з боку мусульман на адресу її батька почали надходити погрози з вимогами зректися християнства та прийняти іслам, а в разі його відмови - погрожували викрасти доньок.

У м. Кано заявниця, за її словами, постійно проживала разом з батьками та молодшою сестрою з 2007 року до літа 2010 року. Таким чином, у м. Кано заявниця перебувала достатньо часу, щоб отримати інформацію про це місто. Навесні 2010 року з її слів, була викрадена озброєними людьми та відвезена у невідоме місце, де її утримували разом з іншими дівчатами, та вимагали від неї та її рідних зректися християнства та прийняти іслам.

Відповідач 1 зазначає, що під час співбесіди позивач надала суперечливі та неточні відомості про місто Кано та враховуючи те, що твердження заявниці про проживання в м. Кано не вважаються достовірними чи правдоподібними, а на території штату Осун, за словами заявниці, її родині нічого не загрожувало, тому твердження щодо отримання родиною погроз з боку мусульман та факт викрадення заявниці навесні 2010 року в м. Кано не можуть вважатись достовірними чи правдоподібними.

Таким чином, оскільки заявниця ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, а також вважається такою, що не проживала в м. Кано, і не була жертвою релігійних переслідувань, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань - відсутні.

На переконання відповідача 1, у позивача відсутні умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону.

Крім того, відповідач 1 зазначає, що повідомлення позивача про переслідування християн представниками терористичної мусульманської організації Боко Харам на всій території Нігерії та існування на всій території Нігерії загрози молодим жінкам, які намагаються здобути сучасну освіту, не відповідають дійсності та не можуть вважатись достовірними чи правдоподібними. Як встановлено із аналізу інформації по країні походження, діяльність угрупування Боко Харам поширена на північній та північно-східній території Нігерії. Найбільша активність Боко Харам спостерігається у трьох північно-східних штатах Нігерії: Адамава, Борно и Йобе, де введений надзвичайний стан. Щодо твердження заявниці про заборону з боку бойовиків Боко Харам християнам виїжджати за межі штату Кано, то ця інформація не знайшла підтвердження.

Отже, на думку відповідача 1, у позивача відсутні умови, передбачені пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону.

Відповідач 1 дійшов висновку, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а звернувся до органу міграційної служби виключно у пошуках легалізації, після того як її було виключено з Харківського національного медичного університету взимку 2013 року.

Позивачем не надано жодних відомостей про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону. Матеріали особової справи з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачем притулку обставин надають підстави стверджувати про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, які є визначальними.

Крім того, позивач перебуває за межами Нігерії, яка забезпечує її захист, як громадянина. Як відомо з матеріалів особової справи, позивач була документована національним паспортом, безперешкодно покинула Нігерію на підставі студентської візи, а отже користується захистом країни громадянської належності.

Отже, ДМС України з урахуванням необхідності дотримання прав і свобод, гарантованих статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори», правомірно не встановлено обставин щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження та катування в разі повернення до Нігерії.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; місце народження - м. Огбаагба, Осун, Нігерія, є громадянкою Нігерії; за національністю - нігерійка; етнічна приналежність - народ йоруба; за віросповіданням - християнин (пентакостал).

Позивач прибула на територію України 28.12.2010 легально за одноразовою візою типу «О» повітряним транспортом за маршрутом Нігерія (м. Лагос) - Туреччина (м. Стамбул) - Україна (м. Дніпропетровськ) по дійсному паспорту громадянки Нігерії № НОМЕР_1 на запрошення Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна.

Зі слів позивача, з 2010 по 2011 рік вона навчалась на підготовчому відділенні Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди. З 2011 року по 2013 рік навчалась у Харківському національному медичному університеті. Взимку 2013 року її було відраховано з університету.

17.10.2014 ОСОБА_1 звернулася до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що підтверджується довідкою про звернення за захистом в Україні № 004428 (а.с. 7).

УДМС України в Сумській області складено висновок про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 від 06.01.2015 (а.с. 41-46).

Рішенням Державної служби України від 04.02.2015 № 27-15 позивачу було відмовлено у визнані її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні (а.с. 40).

Про відмову позивача повідомлено повідомленням УДМС України в Сумській області від 16.02.2015 № 12 (а.с. 8).

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в наданні статусу біженця з огляду на наступне.

Як встановлено з протоколів співбесід від 24.10.2014 та від 19.12.2014 (а.с. 29-31, 32-37) ОСОБА_1 народилась у невеликому місті Огбаагба, штат Осун, Нігерія, а потім разом з батьками та молодшою сестрою переїхала до міста Ошогбо цього ж штату, де закінчила середню школу.

За словами заявниці, її родина сповідає християнство, батько був пастором Християнської Церкви Світла спочатку в м. Ошогбо, а з 2007 році в м. Кано, куди він переїхав разом з родиною. Причиною переїзду заявниця називає місіонерську діяльність батька. За твердженням заявниці, в м. Кано постійно мешкає її бабуся.

Заявниця повідомила, що під час проживання в штаті Осун її родині нічого не загрожувало. А після переїзду до м. Кано, починаючи з 2008 року, з боку мусульман на адресу її батька почали надходити погрози з вимогами зректися християнства та прийняти іслам, а в разі його відмови - погрожували викрасти доньок. За словами заявниці, в Нігерії найбільшу небезпеку становить терористична мусульманська організації Боко Харам.

Заявниця розповіла, що навесні 2010 року її викрали озброєні мусульмани та відвезли в невідоме місце. Вони вимагали від родини заявниці зректися християнства та прийняти іслам. За словами заявниці, вночі їй вдалося втекти та зателефонувати бабусі, яка її забрала та спочатку переховувала у себе вдома, а потім допомогла переїхати до м. Абуджа.

Також заявниця повідомила, що в Нігерії особливо небезпечно проживати молодим дівчатам. Представники мусульманських організацій виступають проти навчання дівчат у школах і університетах.

За словами заявниці, після її викрадення, вона почала шукати шляхи залишення Нігерії та прийняла рішення про виїзд до України на навчання. З Нігерії виїжджала безперешкодно.

Заявниця повідомила, що не підтримує зв'язок з батьками. Від бабусі вона дізналась, що її батькам вдалося втекти до ЮАР.

За твердженням заявниці, переслідування християн та молодих жінок існують на всій території Нігерії, в тому числі в штаті Осун. Мусульмани нападають на християнські церкви, здійснюють терористичні акти, викрадають та вбивають християн. На думку заявниці, держава не може захистити християн, через те, що мусульмани складають більшість в державних органах та зацікавлені в поширенні ісламу.

За словами заявниці, її родина не змогла переїхати до іншого регіону Нігерії через те, що на кордоні штату Кано представники угрупування Боко Харам виставили блокпости та не дозволяли християнам залишати межі штату.

Заявниця повідомила, що не звернулась за захистом в Україні відразу після відрахування з університету через те, що не знала про таку можливість та боялась, що її можуть повернути до Нігерії.

Зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 стверджує, що вона боїться повертатися до країни свого походження Нігерія оскільки її можуть вбити представники терористичного угрупування Боко Харам через те, що вона сповідає християнство, а також вона може зазнати переслідувань через її навчання в іноземному вищому навчальному закладі. Тому, заявниця хоче отримати освіту в Україні, і може повернутися в Нігерію лише тоді, коли ситуація в країні буде спокійною.

Як встановлено з матеріалів справи, під час першої співбесіди позивач не змогла розповісти про м. Кано, лише повідомила, що в ньому багато мечетей. Не змогла пригадати назву річки, яка протікає в м. Кано.

Що стосується адреси проживання в м. Кано, то під час першої співбесіди заявниця її назвала, але під час другої вже не змогла її пригадати. Також, вона не змогла назвати адресу проживання її бабусі.

Перевіркою встановлено, що позивач надала суперечливі відомості щодо постійного проживання протягом 2007-2010 р.р. в м. Кано, а отже твердження заявниці про проживання в м. Кано не вважаються достовірними чи правдоподібними.

Повідомлення позивача про переслідування християн представниками терористичної мусульманської організації Боко Харам на всій території Нігерії та існування на всій території Нігерії загрози молодим жінкам, які намагаються здобути сучасну освіту матеріалами справи не підтверджуються.

Відповідно до абзацу 4 ч. 1 статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 8 липня 2011 року N 3671-VI (далі - Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Під біженцем, відповідно до положень статті 1 Закону розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В судовому засіданні позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності. Зважаючи на це, та враховуючи інформацію надану позивачем, не підтверджується наявність умов, передбачених пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність в Нігерії, на думку позивача, певних переслідувань громадян, не може бути твердженням того, що такі переслідування мали місце відносно неї.

Посилання позивача на те, що при її поверненні на Батьківщину можуть мати місце обґрунтовані побоювання зазнати переслідування, суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджуються ніякими достовірними доводами і носять характер припущення.

Під час розгляду справи, позивачем надано копію показання під присягою бабусі позивача ОСОБА_9, у яких вона зазначила, що у квітні 2008 року Оджерінде ОСОБА_10 була викрадена Боко Харам і те, що наступного дня вона втекла (а.с. 74-75).

Проте, суд не приймає даний доказ як допустимий, оскільки до правоохоронних органів щодо викрадення або за захистом від переслідувань, утисків позивач не звертався, інших доказів на підтвердження даної обставини не надав.

Крім того, та обставина, що батько позивача є пастором християнської церкви не є беззаперечною підставою для прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Викладене дозволяє суду зробити висновок, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, залишила країну свого походження безперешкодно, легально, з метою вступу до навчального закладу, а до органу міграційної служби звернулася виключно у пошуках легалізації, після того як її було виключено з Харківського національного медичного університету у 2013 році.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач залишила країну постійного проживання з метою отримання освіти, а не через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакам раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не надано належних доказів про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Пункт 37 Керівництва визначає, що оскільки побоювання суб'єктивні, це визначення вносить суб'єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця необхідно, в першу чергу, оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Отже, матеріали справи з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачем притулку обставин надають підстави стверджувати про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, які є визначальними.

Таким чином, позивач не довів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд враховує те, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Оскільки відповідач 2 діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців», підстави для визнання його рішення протиправним відсутні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) Є.Д. Кравченко

Суддя (підпис) С.В. Воловик

Суддя (підпис) В.М. Соколов

З оригіналом згідно

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст постанови складений та підписаний 17.04.2015.