Справа № 826/18384/13-а
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Бабенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного управління справами на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного управління справами, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправним дій та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Державного управління справами (далі - Відповідач) у якому просив визнати протиправною відмову відповідача у поновленні медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я Державного управління справами позивача та членів його сім'ї та зобов'язання поновити медичне обслуговування вказаних осіб на попередніх засадах.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2015 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову вдмовити (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Указом Президента України №104/2011 від 17.01.2011 позивача призначено Головою Державної інспекції України з питань праці, а Указом Президента України №528/2012 від 31.08.2012 позивача звільнено з займаної посади.

На підставі статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та у зв'язку із підписанням Указу Президента України від 31.08.2012 №528/2012 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади Голови Державної інспекції України з питань праці» наказом Державної інспекції України з питань праці від 03.09.2012 №085-к позивача звільнено з займаної посади з 03.09.2012.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 25.01.2013 у справі №2а/1270/10061/2012, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05.04.2013, позов ОСОБА_2 до Державної інспекції України з питань праці про визнання незаконним та скасування наказу Державної інспекції України з питань праці №085-к від 03.09.2012 про звільнення позивача та зобов'язання Державну інспекцію України з питань праці звільнити його з посади з 05.12.2012 у зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності, задоволено частково та визнано незаконним і скасовано наказ Державної інспекції України з питань праці №085-к від 03.09.2012 в частині звільнення позивача з 03.09.2012, а також змінено дату звільнення з 03.09.2012 на 05.12.2012, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

09.08.2013 ОСОБА_2 звернувся до Голови Адміністрації Президента України з заявою про надання дозволу на медичне обслуговування його та членів його сім'ї в закладах науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини Державного управління справами згідно зі ст. 36 Закону України «Про державну службу», яка була переадресована відповідачу.

Листом №01-13/21/1420 від 05.09.2013 позивача повідомлено про те, що підстав для поновлення медичного обслуговування ОСОБА_2 і членам його сім'ї в закладах охорони здоров'я Державного управління справами немає, оскільки після звільнення він вийшов не на пенсію державного службовця.

Звернувшись повторно до Голови Адміністрації Президента України від 12.09.2013 (також переадресоване Державному управлінню справами) з питання поновлення медичного обслуговування позивача і членів його сім'ї, позивач знову отримав від відповідача відповідь від 22.10.2013р. №01-13/21/1724 про відсутність підстав для вирішення порушеного питання.

Не погоджуючись із вищезазначеними відмовами відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має статус державного службовця, після звільнення із займаної посади, а тому відсутні законні підстави для позбавлення відповідачем права на соціальний захист ОСОБА_2 та членів його сім'ї в частині безплатного медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я Державного управління справами.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказ Державної інспекції України з питань праці № 085-к, за змістом якого ОСОБА_2 вважається звільненим з посади Голови Державної інспекції України з питань праці з 03.09.2012, виданий на виконання Указу Президента України від 31.08.2012 № 528/2012 про звільнення позивача з посади Голови Державної інспекції України з питань праці України.

Як вже зазначалось, постановою Луганського окружного адміністративного суду від 25.01.2013 у справі №2а/1270/10061/2012, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05.04.2013, позов ОСОБА_2 до Державної інспекції України з питань праці про визнання незаконним та скасування наказу Державної інспекції України з питань праці №085-к від 03.09.2012 про звільнення позивача та зобов'язання Державну інспекцію України з питань праці звільнити його з посади з 05.12.2012 у зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності, задоволено частково та визнано незаконним і скасовано наказ Державної інспекції України з питань праці №085-к від 03.09.2012 в частині звільнення позивача з 03.09.2012, а також змінено дату звільнення з 03.09.2012 на 05.12.2012, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно копії довідки № 334679 до Акту огляду МСЕК (а.с.9), 04.12.2012 позивачу встановлена II група інвалідності за загальним захворюванням, яку продовжено до дати чергового переогляду, відповідно до довідки № 403886 до 03.12.2015 (а.с.51).

Відповідно до копії довідки від 20.01.2014 № 1146/02-1 (а.с.72), позивач отримує пенсію по інвалідності II групи як державний службовець згідно із Законом України «Про державну службу».

Приймаючи рішення про відмову у поновленні медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я Державного управління справами позивача та членів його сім'ї, відповідач посилався на те, що ОСОБА_2 після звільнення із займаної посади вийшов не на пенсію державного службовця, а тому дія ст. 36 Закону України «Про державну службу» не поширюється, проте, вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, соціальний захист в частині виплати пенсії позивачу здійснюється на підставі Закону України «Про державну службу», що відповідачем не заперечувалось, доказів які б спростовували даний факт суду надано не було.

Згідно листа від 05.03.2013 № 01-13/21/1420 позивач був прикріплений на медичне обслуговування в закладах охорони здоров'я Державного управління справами (амбулаторна карта № 24624) 29.03.2011, обіймаючи посаду Голови Державної інспекції України з питань праці, та знятий з медичного обліку 02.10.2012 у зв'язку зі звільненням з вказаної посади на підставі Указу Президента України від 31.08.2012 № 528.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст.49 Конституції України, держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування.

Одним з основних принципів державної служби є захист прав і законних інтересів службовців, що виступають основними соціально-правовими гарантіями зайнятості на державній службі та професіоналізму службовців державних органів та їх апарату, як під час проходження державної служби так і після звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну службу» державні службовці мають право на соціальний і правовий захист відповідно до його статусу.

Реалізація державним службовцем права на соціальний захист закріплено ч. 3 ст. 36 Закону України «Про державну службу», зокрема, державні службовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, користуються у встановленому порядку безплатним медичним обслуговуванням у державних закладах охорони здоров'я; цими ж закладами вони обслуговуються після виходу на пенсію.

Реалізація особою права, яка мала статус державного службовця на медичне обслуговування у державних закладах охорони здоров'я та вийшла на пенсію не може ставитись у залежність від визначення виду призначеної пенсії або підстав звільнення державного службовця.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач має статус державного службовця, після звільнення із займаної посади, а також відповідачем не заперечується факт отримання безоплатного медичного обслуговування у державному закладі охорони здоров'я під час проходження державної служби, а тому відсутні підстави для позбавлення права на соціальний захист позивача та членів його сім'ї в частині безплатного медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я Державного управління справами.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку Державного управління справами, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів правомірності відмови у поновленні медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я Державного управління справами позивача та членів його сім'ї.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного управління справами - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

.

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.