Справа № 826/5436/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2015 року № 826/5436/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Служби безпеки України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Окружний адміністративний суд міста Києва
про визнання протиправним розпорядження
Обставини справи:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Служби безпеки України з вимогами про визнання протиправним та скасування розпорядження Центрального управління Служби безпеки України від 27.02.2015 року № 53д в частині скасування помічнику судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на Закон України «Про державну таємницю», Порядок організації та забезпечення режиму секретності в державних органах та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 939 та вказує про необґрунтованість висновків, викладених в Акті тематичної перевірки стану охорони державної таємниці в Окружному адміністративному суді м. Києва щодо порушення позивачем п. 3 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну таємницю» з підстав неповідомлення посадової особи, яка надала доступ до державної таємниці про виїзд за кордон. Зокрема, ОСОБА_1 зазначає про відсутність обов'язку зберігання державної таємниці, оскільки будь-яка інформація з обмеженим доступом їй не довірялась та не була відомою у зв'язку з виконанням службових обов'язків до виїзду за кордон.

Відповідач проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи. В якості безпідставності позовних вимог відповідач зазначає про обов'язок громадян, яким надано допуск до державної таємниці письмово повідомляти про це посадових осіб, які надали їм доступ до державної таємниці, передбачений п. 650 розділу XIX Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2003 року № 1561, чинного на момент виїзду позивача за кордон. Враховуючи, що на позивача покладений обов'язок щодо порядку повідомлення відповідної особи про виїзд за кордон, який ним не дотримано, відповідач, діючи в межах наданих повноважень правомірно виніс оскаржуване розпорядження.

Ухвалою суду від 31.03.2015 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Окружний адміністративний суд міста Києва.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору підтримала позицію позивача та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

14.04.2015 року до суду надійшло клопотання третьої особи по розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні 14.04.2015 року представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, відповідач проти позову заперечував, надавши суду уточнені пояснення до заперечення проти позову.

З урахуванням положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи на підставі припису № 26/2-2271 від 19.02.2015 року, підписаного Заступником голови Служби безпеки України та комісією у складі голови та членів комісії, у період з 20.02.2015 року по 24.02.2015 року проведено перевірку стану охорони державної таємниці в Окружному адміністративному суді міста Києва за результатами якої складено Акт від 25.02.2015 року № 26/1/2-2583.

Проведеною перевіркою крім іншого встановлено, що ОСОБА_1, якій надано допуск та доступ до державної таємниці, 20.07.2013 року виїжджала з України через пункт пропуску Бориспіль без письмового повідомлення посадової особи, яка надала доступ до державної таємниці та проведення відповідно інструктажу начальником РСО із записом у журналі обліку виїздів за кордон.

Відповідач вважає, що зазначені обставини підпадають під визначення п. 3 ч. 2 ст. 23 та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну таємницю», а саме «у зв'язку з невиконанням обов'язків щодо збереження державної таємниці, яка довірена або довірялася раніше», що слугувало підставою для скасування допуску до державної таємниці позивачу.

На підставі висновків перевірки Центральним управлінням Служби безпеки України прийнято Розпорядження від 27.02.2015 року № 53д, яким скасовано допуск до державної таємниці помічнику судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1.

Листом від 27.02.2015 року № 26/1/2-791-П повідомлено про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені саме відповідачем.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суспільні відносини, пов'язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України врегульовані Законом України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року № 3855-XII (далі - Закон № 3855).

Статтею 1 вказаного Закону надані визначення крім іншого наступним термінам:

державна таємниця (далі також - секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою;

допуск до державної таємниці - оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації;

доступ до державної таємниці - надання повноважною посадовою особою дозволу громадянину на ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, або ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, цією посадовою особою відповідно до її службових повноважень.

Відповідно до частини 2 ст. 22 Закону № 3855 допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 7 зазначеної статті Закону № 3855 визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв'язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Частиною 1 статті 27 Закону № 3855 визначено, що доступ до державної таємниці надається дієздатним громадянам України, яким надано допуск до державної таємниці та які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням УСБУ у м. Києві від 13.03.2012 року ОСОБА_1 надано допуск до державної таємниці та відповідно доступ до державної таємниці позивачем отримано 23.03.2012 року.

Підстави ненадання допуску до державної таємниці передбачені статтею 23 Закону № 3855 до яких належить:

1) відсутність у громадянина обґрунтованої необхідності в роботі із секретною інформацією;

2) сприяння громадянином діяльності іноземної держави, іноземної організації чи їх представників, а також окремих іноземців чи осіб без громадянства, що завдає шкоди інтересам національної безпеки України, або участі громадянина в діяльності політичних партій та громадських організацій, діяльність яких заборонена у порядку, встановленому законом;

3) відмова громадянина взяти на себе письмове зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена, а також за відсутності його письмової згоди на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з допуском до державної таємниці;

4) наявність у громадянина судимості за тяжкі або особливо тяжкі злочини, не погашеної чи не знятої в установленому порядку;

5) наявність у громадянина психічних розладів, які можуть завдати шкоди охороні державної таємниці, відповідно до переліку, затвердженого Міністерством охорони здоров'я України і Службою безпеки України.

У наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі:

1) повідомлення громадянином під час оформлення допуску недостовірних відомостей про себе;

2) постійного проживання громадянина за кордоном або оформлення ним документів на виїзд для постійного проживання за кордоном;

3) невиконання громадянином обов'язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.

Суд акцентує увагу, що однією з підстав відмови у допуску до державної таємниці є саме незбереження таємної інформації особі, яка ій довірена чи довірялась раніше шляхом її розповсюдження.

Частиною 2 ст. 26 Закону № 3855 встановлено, що скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв'язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

За приписами ст. 28 зазначено Закону громадянин, якому надано допуск до державної таємниці, зобов'язаний: не допускати розголошення будь-яким способом державної таємниці, яка йому довірена або стала відомою у зв'язку з виконанням службових обов'язків; не брати участі в діяльності політичних партій та громадських організацій, діяльність яких заборонена в порядку, встановленому законом; не сприяти іноземним державам, іноземним організаціям чи їх представникам, а також окремим іноземцям та особам без громадянства у провадженні діяльності, що завдає шкоди інтересам національної безпеки України; виконувати вимоги режиму секретності; повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці, а також повідомляти у письмовій формі про свій виїзд з України.

Крім того, перелік обов'язків громадянина якому надано допуск до державної таємниці визначений пунктом 116 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 939.

Зокрема вказаним пунктом Порядку передбачено, що громадянин, якому надано допуск до державної таємниці зобов'язаний не допускати витоку секретної інформації, яка йому довірена або стала відомою у зв'язку з виконанням службових обов'язків.

Тобто, одним із основних обов'язків громадянина, якому надано допуск до державної таємниці та довірено секретну інформацію є збереження та недопущення витоку такої інформації. При цьому суд наголошує, що саме наявність факту довіри секретної інформації громадянину якому надано допуск до державної таємниці є необхідним елементом за наявності якого дана особа може виступати гарантом збереження державної таємниці. Якщо громадянину, якому надано допуск до державної таємниці не довірено секретної інформації, обов'язок щодо її збереження в даному випадку відсутній.

В матеріалах перевірки стану охорони державної таємниці в Окружному адміністративному суді м. Києва та висновку про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці відсутні докази того, що позивачу довірялась секретна інформація або була відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків з моменту отримання допуску до державної таємниці та перетинання державного кордону через пункт пропуску Бориспіль 20.07.2013 року.

В судовому засіданні представником відповідача також дані обставини не підтверджені.

Факт відсутності довірення позивачу секретної інформації підтверджується наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Наказів Голови Окружного адміністративного суду м. Києва № 7/з від 05.03.2015 року «Про проведення службової перевірки та № 9/з «Про продовження терміну проведення службової перевірки» в Окружному адміністративному суді м. Києва проведено перевірку висновків, викладених в Акті перевірки від 25.02.2015 року № 26/1/2-2583.

Зокрема, проведеною перевіркою встановлено, що працівник апарату суду ОСОБА_1 як на момент виїзду за межі України так і станом на час проведення тематичної перевірки, не була ознайомлена з будь-якою секретною інформацією. Крім того зазначений працівник неодноразово проходив відповідні інструктажі, а тому факт неповідомлення РСО та посадових осіб суду про виїзд за кордон не могли створити передумови до розголошення чи витоку секретної інформації. А тому неповідомлення у письмовій формі про свій виїзд з України ОСОБА_1 не створило передумов розголошення та витоку секретної інформації.

Враховуючи, що секретна інформація не була довірена ОСОБА_1 з моменту винесення розпорядження УСБУ у м. Києві від 13.03.2012 року про допуск до державної таємниці суд вважає безпідставними висновки відповідача про порушення позивачем п. 3 ч. 2 ст. 23 в частині невиконання обов'язків щодо збереження державної таємниці, яка довірена або довірялася раніше.

Крім того, стосовно тверджень відповідача про включення ОСОБА_1 до номенклатури посад чия діяльність потребує доступу до державної таємниці як на встановлений факт допуску до секретної інформації з посиланням на п. 49 Порядку суд вказує про наступне.

Згідно п. 49 Порядку необхідність роботи із секретною інформацією та форма допуску громадянина до державної таємниці визначаються керівником підприємства, установи, організації за місцем роботи, служби чи навчання громадянина відповідно до номенклатури посад.

До номенклатури посад включаються посади керівників підприємства, установи, організації та посади тих працівників, які включені до штатного розпису, службова, виробнича, наукова чи науково-технічна діяльність яких потребує доступу до державної таємниці.

Вищевказаним пунктом Порядку регулюється порядок визначення форми допуску громадянина до державної таємниці та зазначається які саме посади включаться до номенклатури посад підприємства, установи, організації працівники яких потребують доступу до державної таємниці, проте наведеною нормою не вказано, що саме з включенням до номенклатури посад працівнику підприємства, установи, організації автоматично довіряється секретна інформація. А тому зазначені твердження суд також вважає безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач, в свою чергу з урахуванням вимог ч. 2 ст. 71 КАС України не виконав покладений на нього обов'язок в частині доведення правомірності винесення оскаржуваного Розпорядження, а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити адміністративний позов.

2.Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Центрального управління Служби безпеки України від 27.02.2015 року № 53д в частині скасування помічнику судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 допуску до державної таємниці

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги та набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда