Справа № 826/19508/14
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
У Х В А Л А

Іменем України

28 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Оксененка О.М., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Бащенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління юстиції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна реєстраційна служба України, про визнання незаконним звільнення, скасування наказу від 10.11.2014 року №2720/03, визнання недійним запису, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Головного управління юстиції у м. Києві, в якому просила суд визнати незаконним звільнення, скасувати наказ від 10.11.2014 року №2720/03 про припинення державної служби, визнати недійсним запис в трудовій книжці про звільнення №34, поновити на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві; стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 10.11.2014 року по дату поновлення на посаді.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ від 10.11.2014 р. №2720/03; поновлено позивача на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві; стягнуто з Головного управління юстиції у м. Києві на користь позивача заробіток за дні вимушеного прогулу з 10 листопада 2014 року по дату винесення судом рішення у розмірі середньоденного заробітку позивача за кожен день вимушеного прогулу з розрахунку суми середньоденного заробітку без урахування відрахувань з неї податку з доходів фізичних осіб та соціального внеску; визнано недійсним запис про звільнення з роботи (посади) за порушення Присяги державного службовця, зроблений в трудовій книжці за №34.

Не погоджуючись із вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник апелянта не підтримав вимоги апеляційної скарги.

Позивач та третя особа в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління юстиції у м. Києві від 23.06.2014 р. №1177/03 позивача призначено, за переведенням, на посаду головного спеціаліста четвертого сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, як таку що успішно пройшла стажування на цю посаду.

Відповідно до наказу Державної реєстраційної служби України від 15.10.2014 р. №629 у період з 15.10.2014 р. по 22.10.2014 р. проведено невиїзну позапланову цільову перевірку дотримання реєстраційного законодавства державними реєстраторами реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві при прийнятті рішень стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна розташованого за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 120-Б.

За результатами перевірки робочою групою Державної реєстраційної служби України 27.10.2014 року складено довідку, якою у тому числі встановлено, що при вчиненні реєстраційних дій державним реєстратором ОСОБА_2 прийнято протиправне рішення від 03.10.2014 р. №16247252, яким здійснено реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна при відсутності правовстановлюючого документу та при наявності зареєстрованого обтяження речового права на такий об'єкт нерухомого майна. З огляду на встановлені порушення комісією з проведення перевірки запропоновано притягнути позивача до відповідальності.

У зв'язку із наведеним Начальником відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно 05.11.2014 р. складено подання про звільнення позивача із займаною посади на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» за порушення Присяги державного службовця.

На підставі вказаного подання, відповідачем 10.11.2014 р. винесено наказ №2720/03, яким припинено державну службу ОСОБА_2 та звільнено із займаної посади за порушення Присяги державного службовця у відповідності до вимог пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Позивач не погоджується із таким наказом та вважає його протиправним, оскільки його винесено підчас перебування її на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності та без проведення відповідного службового розслідування; крім того вона являється матір'ю дитини що не досягла трирічного віку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Згідно статті 5 Закону України «Про державну службу» (далі Закон №3723-XII) державний службовець повинен: сумлінно виконувати свої службові обов'язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Пунктом 6 частини першої статті 30 Закону №3723-XII визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Відповідно до положень статті 17 Закону №3723-XII громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки». Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

Отже, аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Тобто, як порушення Присяги, так і інше дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем правових, етичних (моральних) норм. Водночас дисциплінарне правопорушення пов'язується лише з порушенням правових вимог щодо проходження державної служби.

Особливості дисциплінарної відповідальності державних службовців передбачені статтею 14 Закону №3723-XII, відповідно до якої дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює. До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

За змістом частини другої статті 9 Закону №3723-XII регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно статті 147 КЗпП, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до статті 1471 КЗпП дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Положеннями статті 149 названого Кодексу передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 р. №950 затверджено Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі Порядок №950).

Відповідно до пункту 1 цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування: у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян; у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства, порушення етики поведінки; на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри; з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного правопорушення або порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення.

Згідно пункту 2 Порядку №950 рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником державного органу (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: 1) отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування; 2) надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; 3) звертатися з клопотанням про опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час проведення службового розслідування, а також про залучення до матеріалів розслідування додаткових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації стосовно предмета службового розслідування; 4) подавати у письмовій формі зауваження щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності осіб, які його проводять; 5) звертатися з обґрунтованим клопотанням у письмовій формі до керівника органу державної влади, який приймає рішення щодо складу комісії з проведення службового розслідування, про виведення з її складу осіб, які особисто заінтересовані в результатах такого розслідування. Про прийняте за результатами розгляду клопотання рішення письмово повідомляється особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно пункту 8 Порядку за результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються:

- факти і суть звинувачень або підозри, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім'я та по батькові, рік народження, освіта, термін служби у органі державної влади і перебування на займаній посаді особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, результати щорічної оцінки виконання особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, покладених на неї завдань та обов'язків, види заохочення та дисциплінарного стягнення, а також ступінь участі у виконанні окремих доручень (завдань);

- заяви, клопотання, пояснення та зауваження особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, обґрунтована інформація про їх відхилення чи задоволення;

- висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, безпідставні звинувачення або підозру.

- обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі необхідності винних осіб до відповідальності згідно із законодавством.

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення члени комісії повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, системний аналіз спеціальних і загальних норм, наведених в Законі N3723-XII, свідчить, що за вчинення державним службовцем порушень службової дисципліни, дисциплінарних правопорушень допускається застосування дисциплінарних стягнень, найбільш суворим з яких є звільнення. У пункті 6 частини першої статті 30 Закону №3723-XII визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби. Саме ж припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки припинення державної служби на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону N 3723-XII є крайнім заходом відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, тому неможливість застосування до державного службовця дисциплінарних стягнень аж до звільнення має бути мотивовано.

Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення державної служби за порушення Присяги мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування, порядок проведення якого регулюється Положенням №950. При цьому необхідно враховувати, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення можуть бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення, які є санкціями різних рівнів відповідальності і не можуть застосовуватись як альтернативні. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Як встановлено судом першої інстанції, службове розслідування відносно позивача не проводилося, комісія з проведення службового розслідування не створювалася, а спірний наказ про звільнення позивача з посади від 10.11.14 р. №2720/03 було прийнято на підставі подання, внесеного начальником відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 05.11.2014 р.

Зазначене свідчить про порушення відповідачем права позивача особисто надавати пояснення по суті звинувачень, заявляти клопотання чи зауваження, позбавлення права оскаржити прийняте за результатами розслідування рішення в адміністративному чи судовому порядку.

Окрім цього, з наявних в матеріалах справи копій листків непрацездатності від 24.10.2014 р. серії АГЗ №932570, від 22.11.2014 р. серії АЗГ №899047 та від 03.11.2014 р. серії АГЗ №899032 судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 24.10.2014 р. по 03.12.2014 р. включно перебувала на лікарняному. Крім того, позивач 20.11.2014 р. звернулась із заявою про надання їй відпустки по догляду за малолітньою дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вказані листки непрацездатності та заява про надання відпустки по догляду за дитиною, скеровувались відповідачу засобами поштового направлення, що відповідачем не заперечується.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що звільнення позивача за порушення Присяги вчинено з порушенням норм законодавства.

Положеннями статті 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління юстиції у м. Києві залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Ухвалу у повному обсязі складено 28.04.2013 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: О.М. Оксененко

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Оксененко О.М.

Федотов І.В.