Справа № 542/1687/14-а
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 р. Справа № 542/1687/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12.03.2015р. по справі № 542/1687/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області третя особа Управління Пенсійного фонду України в Новосанжарському районі Полтавської області

про визнання постанови незаконною та її скасування,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області (далі - відповідач), третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Новосанжарському районі Полтавської області, в якому просив суд: постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 40482350 від 09.10.2014р. визнати незаконною та скасувати.

Постановою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12.03.2015р. по справі № 542/1687/14-а позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодився з судовим рішенням, та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12.03.2015р. та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 28.04.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що Новосанжарським районним судом Полтавської області видано виконавчий лист № 2-а-10/10, якими Управління Пенсійного фонду України в Новосанжарському районі Полтавської області зобов'язано здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч. 4 ст. 54, ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.11.2009 року по 31.03.2010 року та з 01.07.2010 року та з урахуванням приписів ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» провести виплату нарахованих сум.

З матеріалів справи вбачається, що боржником здійснено перерахунок пенсії стягувачу відповідно до виконавчого листа суду та призначено суму до виплати, але виплати не здійснено в зв'язку з відсутністю бюджетних коштів.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2014 року відмовлено в задоволенні подання державного виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

На підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40482350 від 09.10.2014р (а.с. 33).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку закриття виконавчого провадження не є фактично відмовою у виконанні судового рішення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 11 цього Закону передбачений обов'язок державного виконавця здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-а-10/10, винесена на підставі п. 11 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до п. 11 ч.1 ст. 37 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у випадку повернення виконавчого документу до суду, який видав виконавчий документ, на підставах, передбачених ст. 76 ч. 3 цього ж Закону.

Статтею 49 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено вичерпний перелік підстав закінчення виконавчого провадження, де серед іншого, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В даному випадку, рішення згідно з виконавчим документом виконано не в повному обсязі, оскільки позивачу здійснено лише перерахунок пенсії.

Колегія суддів наголошує на тому, що вимоги Закону України "Про виконавче провадження" містять вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а саме: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Зазначеним Законом не передбачено підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав відсутності фінансування.

За приписами ч.1 та 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями Конвенції взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі "Комнацький проти України" зазначив, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 року у справі "Півень проти України", державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів зауважує на те, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань, не звільняє боржника від виконання рішення суду, та не є обставиною, яка ускладнює його виконання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки в даному випадку постанова державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження не відповідають вимогам п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», так як фактичного виконання і в повному обсязі постанови суду не досягнуто, а закриття виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12.03.2015р. по справі № 542/1687/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову про задоволення позову.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 40482350 від 09.10.2014 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Григоров А.М. Подобайло З.Г.
Повний текст постанови виготовлений 29.04.2015 р.