Справа № 813/5896/13-а
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" квітня 2015 р. м. Київ К/800/67374/14

К/800/1231/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Вербицької О.В.

суддів: Маринчак Н.Є.

Муравйова О.В.

за участю секретаря: Іванова Д.О.

представників:

позивача: Яценка С.А.

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння»

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2013 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року

у справі № 183/5896/13-а

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння»
доСокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області
проскасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Стоянівнасіння») звернулось з позовом до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі по тексту - відповідач, ОДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2013 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 20.06.2013 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання на 114853,75 грн. (за основним платежем - 91883,00 грн., штрафних санкцій - 22970,75 грн.).

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року апеляційні скарги ОДПІ та ТОВ «Стоянівнасіння» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, оскаржив їх у касаційному порядку, просить скасувати в частині задоволення позовних вимог, з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, оскаржив їх у касаційному порядку, просить скасувати з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права і направити справу на новий розгляд.

У запереченні на касаційну скаргу ОДПІ просить касаційну скаргу ТОВ «Стоянівнасіння» залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОДПІ проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Стоянівнасіння» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року, з інших податків за період з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року, за результатами якої складено акт від 15.03.2013 року №30/22-40/02778330.

В акті перевірки зазначено, що позивачем порушено пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.4 ст. 134, п. 138.6 ст. 138 Податкового кодексу України, а саме: завищено собівартість придбаних та реалізованих товарів на загальну суму 4433360,75 грн., п. 44.1 ст. 44, пп. 14.1.56, пп. 14.1.202 п. 14.1, ст. 14, пп. 135.4.1 п. 135.4, пп. 135.5.4 п.135.5 ст. 135, п. 137.1, п. 137.4 ст. 137, п. 138.4 ст.138 Податкового кодексу України, занижено податок на прибуток на суму 527418 грн., пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 186.1, п. 186.2 ст. 186, п. 187.1 ст. 187, п.188.1 ст. 188, п. 194.1 ст. 194, п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.5, 198.6 ст.198, п. 200.1 с. 200, п. 201.6, п. 201.4, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість у розмірі 423014,02 грн.

На підставі висновків, що викладені в акті перевірки, ОДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 01.04.2013 року №, яким ТОВ «Стоянівнасіння» визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 791127 грн. (основний платіж - 527418 грн., штрафні (фінансові) санкції - 263709 грн.) та №, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 634521 грн. (основний платіж - 423014 грн., штрафні(фінансові) санкції - 211507 грн.)

За результатами адміністративного оскарження, ДПС у Львівській області прийнято Рішення від 05.06.2013 року №2278/10/10-2005/160, згідно з яким податкові повідомлення-рішення від 01.04.2013 року № - залишено без змін, № - скасовано в частині нарахування штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 82782,75 грн. та збільшено основний платіж по податку на додану вартість на суму 91883,00 грн. та прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.06.2013 року №, яким ТОВ «Стоянівнасіння» визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 643621,25 грн. (основний платіж - 514897 грн., штрафні (фінансові) санкції - 128724,25 грн.).

Суд першої інстанції, рішення якого залишено без змін судом апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Стоянівнасіння» дійшов висновку про необґрунтованість податкового повідомлення-рішення від 20.06.2013 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання на 114853,75 грн.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог ТОВ «Стоянівнасіння» про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.06.2013 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання на 114853,75 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно п. 58.1, п. 58.2 ст. 58 ПК України у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

У разі зменшення (збільшення) контролюючим органом суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платнику податків надсилаються (вручаються) окремі податкові повідомлення-рішення.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення. До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій.

Пунктом 123.1 ст.123 ПК України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до вимог п. 56.18 ст. 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі висновків викладених в акті перевірки від 15.03.2013 року №30/22-40/02778330 ОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.04.2013 року №, яким ТОВ «Стоянівнасіння» визначено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 634521 грн. (основний платіж - 423014 грн., штрафні(фінансові) санкції - 211507 грн.).

За результатами адміністративного оскарження податкове повідомлення - рішення від 01.04.2013 року № скасовано в частині нарахування штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 82782,75 грн. та збільшено основний платіж з податку на додану вартість на - 91883,00 грн., та прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.06.2013 року №, яким ТОВ «Стоянівнасіння» визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 643621,25 грн. (основний платіж - 514897 грн., штрафні (фінансові) санкції - 128724,25 грн.).

Таким чином, у вищезазначеному податковому повідомленні-рішенні збільшено суму основного платежу на 91883 грн. та відкоригований розмір санкцій, а саме: на суму визначеного основного платежу нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 25%.

ОДПІ обґрунтовує збільшення суми основного платежу тим, що, оскільки під час проведення попередніх двох перевірок були встановлені факти завищення від'ємного значення податку на додану вартість, то дані порушення повинні бути відображені в податковому повідомленні-рішенні, прийнятому за результатами останньої - третьої перевірки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі висновків викладених в акті перевірки від 17.12.2012 року №43/22-00/02778330 ДПІ у Радехівському районі було прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.01.2013 року №, яким ТОВ «Стоянівнасіння» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за червень 2012 року на суму 6883 грн.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.03.2013 року у справі №813/598/13-а податкове повідомлення-рішення від 04.01.2013 року № скасовано.

На підставі висновків викладених в акті перевірки від 03.10.2012 року №30/2200/02778330 ДПІ у Радехівському районі було прийнято податкове повідомлення-рішення від 16.10.2012 року №, яким ТОВ «Стоянівнасіння» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за червень 2012 року на 85000 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2013 року у справі №813/731/13-а податкове повідомлення-рішення від 16.10.2012 року № визнано протиправним та скасовано.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ТОВ «Стоянівнасіння» не вносило зміни до Податкових декларацій з податку на додану вартість та врахувало від'ємне значення податку в сумі 91883 грн. (6883+85000) під час визначення суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками липня 2012 року, оскільки податкові повідомлення-рішення ТОВ «Стоянівнасіння» були оскаржені в адміністративному та судовому порядку.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку, що приймаючи податкове повідомлення - рішення від 20.06.2013 року №, відповідач повторно притягнув ТОВ «Стоянівнасіння» до фінансової відповідальності за одне і теж саме порушення податкового законодавства шляхом включення суми 6883 грн. в податкові повідомлення-рішення від 04.01.2013 року № та від 20.06.2013 року №, та суми 85000 грн. в податкові повідомлення-рішення від 16.10.2012 року № та від 20.06.2013 року №.

В свою чергу, слід зазначити, як вбачається з матеріалів справи, відмовляючи у задоволені позовних вимог ТОВ «Стоянівнасіння» в іншій частині, суд першої інстанції, рішення якого залишено без змін судом апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Колегія суду не може погодитись з такими висновками судів, вважаючи їх передчасними та такими, що винесені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 ПК України постачання товарів - це будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Підпунктом 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Відповідно до вимог п. 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Підпунктом 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до вимог п. 137.1. п. 137.4 ст. 137 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг. Датою отримання доходів, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, є звітний період, у якому такі доходи визнаються згідно з цією статтею, незалежно від фактичного надходження коштів (метод нарахувань), визначений з урахуванням норм цього пункту та статті 159 цього Кодексу.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ, до яких відносяться зокрема, процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу.

Пунктом 138.2. ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно п. 138.4 ст. 138 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, і визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до вимог п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до вимог п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Враховуючи викладене, для підтвердження даних податкового обліку необхідно брати до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

В той же час, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Судам, при вирішенні даної справи, слід звернути увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам необхідно з'ясувати, зокрема:

- Рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

- Установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. Зокрема, встановити статус постачальника товарів (послуг), придбання яких є підставою для формування податкового кредиту та/або сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

- Установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. В обов'язковому порядку необхідно дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Для з'ясування зазначених обставин судам необхідно перевірити доводи податкового органу, викладені в акті перевірки та інші докази.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про донарахування позивачу сум податку на прибуток та податку на додану вартість став висновок податкового органу, щодо безпідставного віднесення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту сум ПДВ по операціям з ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» та ТОВ «ТК Оріон - Трейд», оскільки правочини, укладені позивачем з контрагентами, укладено без мети настання реальних наслідків.

Суд першої інстанції, рішення якого залишено без змін судом апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог ТОВ «Стоянівнасіння», виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження реальності господарських операцій з вищевказаними контрагентами.

Проте, судами попередніх інстанцій при вирішенні даної справи не досліджувалось питання реальності господарських операцій з урахуванням відповідних первинних бухгалтерських документів, що наявні в матеріалах справи.

Таким чином, для правильного вирішення даного спору необхідним є дослідження самих договорів укладених між позивачем та ТОВ «Дельта Преміум Ресурс», ТОВ «ТК Оріон - Трейд» та всіх первинних документів, пов'язаних з їх виконанням, обставин, які б підтверджували рух активів у процесі здійснення господарських операцій позивача з контрагентами, а також встановлення наявності зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання цих товарів у господарській діяльності.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Частиною 5 ст. 11 КАС України передбачено, що суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 163 КАС України в мотивувальній частині постанови суду зазначаються встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався.

Отже, колегія суду приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не розглянули належним чином докази, що містяться в матеріалах справи, не надали належну оцінку обставинам справи, порушили та невірно застосували норми матеріального права, та, як наслідок, прийняли незаконні рішення.

Викладене свідчить про порушення судами вимог статті 159 КАС України, якою передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати або визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна інстанція на підставі ст. 227 КАС України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам у справі, порушень норм процесуального права, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з'ясування та правильного вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до вищевикладеного, касаційна скарга Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння» підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області задовольнити частково.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння» задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння» - скасувати.

В цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, установленому статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька
Судді Н.Є. Маринчак
О.В. Муравйов