Справа № 813/5216/13-а
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 р. Справа № 876/12938/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання: Керод Х.І.

з участю представника позивача: Манівської Л.Р.

та представника відповідача: Дорош А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Іскра» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

10.07.2013 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про скасування податкових повідомлень-рішень від 02.07.2013 року № року, від 02.07.2013 №, від 02.07.2013 року №0.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що висновки викладенні в акті перевірки є безпідставними, а витрати позивача на придбання палива для власного та орендованого автотранспорту, пов'язаного з транспортуванням сировини та готової продукції мають включатися до складу витрат та податкового кредиту в повному обсязі без обмежень.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Міністерства доходів і зборів у Львівській області від 02.07.2013 року № , № та № 0.

Відповідач постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на те, що працівниками Державної податкової служби у Львівській області складено акт «Про результати планової виїзної перевірки ПАТ «Іскра» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2012» від 14.06.2013 №5/2240/00214244. Згідно даного акту перевірки встановлено, що позивачем порушено пп. 14.1.36 ст. 14, п. 138.1; п. 138.4; п. 138.8.1; п. 138.10.5; ст. 138, п. 139.1 ст. 139, п. 149.1 ст. 149, пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 пп. 14.1.180, пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1ст. 167, пп. 170.9.1, пп. 172.9.2 п. 170.9 ст. 170 пп. 168.1.2, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, абз. а-б п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України.

У ході апеляційного розгляду представник апелянта Дорош А.Б. надала пояснення та просить задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача Манівська Л.Р. у ході апеляційного розгляду надала пояснення та просить відхилити апеляційну скаргу.

Ухвалою суду про процесуальне правонаступництво замінено відповідача Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Міністерства доходів і зборів у Львівській області на його правонаступника Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що висновки Акта перевірки неправомірні, оскільки в їх основу покладено неповну інформацію про спірні правовідносини та надано їм неналежну правову оцінку.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що працівниками Державної податкової служби у Львівській області складено Акт «Про результати планової виїзної перевірки ПАТ «Іскра» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2012» від 14.06.2013 №5/2240/00214244 (далі - Акт перевірки).

Зазначений Акт перевірки містить висновок про порушення позивачем пп. 14.1.36 ст. 14, п. 138.1; п. 138.4; п. 138.8.1; п. 138.10.5; ст. 138, п. 139.1 ст. 139, п. 149.1 ст. 149, пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 пп. 14.1.180, пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1ст. 167, пп. 170.9.1, пп. 172.9.2 п. 170.9 ст. 170 пп. 168.1.2, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, абз. а-б п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України.

На підставі висновків, що містяться в акті перевірки Державною податковою інспекцією у Сихівському районі м. Львова Головного управління Міністерства доходів і зборів у Львівській області (далі - Відповідач) прийнято:

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 02.07.2013 № відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на прибуток підприємств" на загальну суму 389227 грн. в т.ч. основний платіж: 259485 грн. та штрафні санкції 129742 гривень.

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 02.07.2013 № відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" на загальну суму 369928 грн. в тому числі основний платіж: 246552 грн. та штрафні санкції 123376 грн.

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 02.07.2013 №0 відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб» на загальну суму 159177 грн. в тому числі основний платіж: 883,49 грн. та штрафні санкції 158393,85 грн.

В ході проведення перевірки перевіряючими виявлено порушення норм податкового законодавства, а саме:

- завищення витрат на збут в частині віднесення на витрати палива, придбаного позивачем та використаного для заправки вантажних автомобілів за відсутності на підприємстві визначених у встановленому порядку норм витрат палива (абз. 2 стр. 10 - абз. 5 стр. 18 акту перевірки) та відповідно формування податкового кредиту по операціях із придбання палива що не є господарською діяльністю позивача (абз 1 стр. 33 - абз. 1 стр 37 акту перевірки);

- безпідставне віднесення до складу витрат суми процентів сплачені у зв'язку з виконанням боргових зобов'язань перед банком, які безпосередньо пов'язані зі створенням кваліфікаційного активу та визнані такими відповідно до облікової політики та даних бухгалтерського обліку, відносяться безпосередньо до собівартості кваліфікаційного активу та підлягають амортизації (абз. 1 стр. 19 - абз. 1 стр. 22);

- не включення позивачем - податковим агентом до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу працівників надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки на загальну (абз. 1 стр. 58 - абз. 11 стр. 59 акту перевірки);

- неповноту та несвоєчасність перерахування податку з доходів фізичних осіб підчас виплати зарплати за квітень-червень 2012 року. (абз. 1 стр. 60 - абз.4 стр.62 акту перевірки);

Підпунктом 14.1.27 пп. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником)

Підпунктом 14.1.36. пп. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами Статтею 42 ГК України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9. Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні облікові документи можуть бути складені на паперових носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до розділу «Загальні положення» Наказу Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року N 43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» (далі - Наказ №43) №43 норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ (далі - підприємств) в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

Наказ №43 не є нормативно-правовим актом та його дія не поширюється на Позивача у зв'язку з тим, що ПАТ «Іскра» не входить до сфери управління Міністерства транспорту України. Аналогічна за змістом правова позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 06.06.2013 року по справі №К-39866/10-С (номер рішення в ЄДСР: 31781793).

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п.138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п.138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпунктом «е» пп.138.10.3 п.138.10 статті 138 Податкового кодексу до складу інших витрат відносять витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, в тому числі витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки.

Статтею 139 Податкового кодексу України встановлені обмеження щодо витрат, які не включаються до складу витрат. Серед таких обмежень не встановлено обмежень щодо включення до витрат фактичних витрат на паливо, які перевищують нормативи, визначені Наказом Мінтрансу №43.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що витрати позивача на придбання палива для власного та орендованого автотранспорту, пов'язаного з транспортуванням сировини та готової продукції повинні бути включенні до складу витрат та податкового кредиту в повному обсязі без обмежень.

Позивачем підтверджено первинними документами, а саме: міжнародними товарно-транспортними накладними, товарно-транспортними накладними, подорожніми листами розмір обсяги споживання палива та їх зв'язок із господарською діяльністю позивача.

Колегія суддів зазначає, що Акт перевірки, на підставі якого прийнято спірні податкові повідомлення рішення не містить доказів про неналежне документальне підтвердження первинними документами понесених позивачем витрат, формування податкового кредиту позивачем по спірних господарських операціях на підставі податкових накладних складених (оформлених) із порушенням норм податкового законодавства, відображення в обліку безтоварних операцій.

Відносно висновків Акта перевірки про безпідставне віднесення до складу витрат суми процентів нарахованих та сплачених у зв'язку з виконанням боргових зобов'язань перед ПАТ «УніКредит Банк», за кредитним договором укладеним з метою придбання корпоративних прав фабрики ламп «HELIOS» Spolka z.o.o. (Польща) (абз. 1 стр. 19 - абз. 1 стр. 22) суд дійшов висновку про їх протиправність з огляду на наступне.

Відповідно до кредитного договору, укладеного із ПАТ «УніКредит Банк» () № 104-СВ від 07.09.2011року, ПАТ «Іскра» залучало кредитні кошти банку на придбання основних фондів. Отримані кредитні кошти товариство спрямовувало на придбання фабрики ламп «HELIOS» Spolka z.o.o. (Польща), відповідно до укладеного контракту з SKARBEM PANSTWA RZECZYPOSPOLITEJ POLSKIEJ № 00509/00/2011 від 17.11.2011року.

Відповідно до пп.138.10.5 п. 138.10 ст.138 та п.141.1 ст. 141 ПК, до складу інших витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку), якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Регулювання фінансових витрат та їх розподіл між витратами періоду та вартістю кваліфікаційного активу проводиться на підставі Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 28.04.2006 р. №415 (далі - П(С)БО 31).

Під капіталізацією П(С)БО 31 розуміє включення нарахованих (визнаних) відсотків за запозиченнями, тобто фінансових витрат, до собівартості кваліфікаційного активу. Під останнім розуміють актив, який обов'язково потребує суттєвого часу для його створення. П(С)БО 31 не містить визначення, що саме вважається суттєвим часом, проте Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку фінансових витрат, затверджені наказом Мінфіну України від 01.11.2009 р. № 1300 (далі - Методичні рекомендації № 1300), визначають його як час, який становить більше, ніж 3 місяці.

Пункт 5 П(С)БО 31 встановлює, що капіталізація фінансових витрат (тобто віднесення процентів пов'язаних із запозиченнями, до собівартості кваліфікаційного активу) застосовується лише до суми тих фінансових витрат, яких можна було б уникнути, якби не здійснювалися витрати на створення кваліфікаційного активу. Пункт 2.3 Методичних рекомендацій №1300 деталізує дану норму, вказуючи, що капіталізація фінансових витрат здійснюється тільки протягом періоду створення кваліфікаційного активу.

У п.4.1 Методичних рекомендацій №1300 визначено умови, за якими мають діяти підприємства при визначенні суми фінансових витрат, що підлягає капіталізації. Так, серед іншого, для її обчислення необхідно визначитися: чи не скінчився термін створення кваліфікаційного активу у той час, як відсотки за позику підприємство продовжує сплачувати. Відповідно до п.13 П(С)БО 31, капіталізація фінансових витрат припиняється, якщо створення кваліфікаційного активу завершено.

Положеннями п. 8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» зазначено, що фінансові витрати не включаються до первісної вартості основних засобів, придбаних (створених) повністю або частково за рахунок запозичень (за винятком фінансових витрат, які включаються до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати»).

Суд першої інстанції правильно зазначив, з чим погодилась колегія суддів, що на капіталізацію фінансових витрат жодним чином не впливає факт погашення або наявності заборгованості за запозиченнями підприємства.

Втім, головним критерієм включення фінансових витрат до собівартості активу є процес його створення, і, як тільки такий процес завершується, витрати за нарахованими процентами мають визнаватися поточними витратами періоду, а їх капіталізація припиняється.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України 03.04.2013 року по справі № К/9991/78544/12 (номер в ЄДСР: 30609960) та від 14.08.2013 року по справі № К/800/31677/13 (номер в ЄДСР: 33080038)

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що проведеною перевіркою не встановлено придбання, ремонту позивачем будь-якого активу, строк створення якого становив більше трьох місяців, що не підпадає під поняття «кваліфікаційний актив».

Позивачем правомірно, на підставі ст.ст.138, 141 ПК України включено суми процентів сплачених відповідно до кредитного договору, укладеного із ПАТ «УніКредит Банк» () № 104-СВ від 07.09.2011року, ПАТ «Іскра» залучених для придбання фабрики ламп «HELIOS» Spolka z.o.o. (Польща), відповідно до укладеного контракту з SKARBEM PANSTWA RZECZYPOSPOLITEJ POLSKIEJ № 00509/00/2011 від 17.11.2011 до складу витрат у періодах визнання процентів згідно з правилами бухгалтерського обліку.

Визначаючи податкові зобов'язання та застосовуючи до Позивача штрафні санкцій по податку з доходів фізичних осіб Відповідачем зроблено висновок про неутримання Позивачем сум податку з доходів фізичних осіб із сум коштів виданих працівникам під звіт та своєчасно не повернених. (абз. 2 - абз. 3 стр. 58 акту перевірки). На думку, перевіряючих складення ордерів на повернення коштів після складення звітів про використання коштів є порушенням, встановлених законодавством строків повернення надміру витрачених коштів, оскільки відповідно до ч.3 пп. 170.9.2 п. 179.9, ст. 179 ПК України за наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту.

Відповідно до ст. 23 ПК України база оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об'єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов'язання. База оподаткування і порядок її визначення встановлюються цим Кодексом для кожного податку окремо (п. 23.2. ст. 23 ПК України).

Базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід (п. 164.1 ст. 164 ПК України), що складається у тому числі із сум надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу (пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164 ПК України).

Відповідно до пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. "а" пп. 170.9.2 п. 179.9, ст. 179 ПК України звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує, державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження.

Таким чином, для того, щоб сума коштів, отриманих платником податків на відрядження або під звіт включалася до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку норми пп. 164.2.11 та ч. 3 пп. 170.9.2 ПК України передбачають настання в сукупності наступних умов: сума отриманих коштів має бути надміру витрачена; сума отриманих коштів має бути не повернута у встановлені законодавством строки.

При цьому, встановлені законодавством строки вважаються порушеними якщо звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається після закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження; надміру витрачені кошти повертаються платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, після подання зазначеного звіту.

Акт перевірки, на підставі якого прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не містить належного обґрунтування із посиланням на норми податкового законодавства та первинні документи, чому отримані на відрядження або під звіт кошти вважаються надміру витраченими.

Судом надано оцінку спірним правовідносинам із врахуванням норм Наказу Державної податкової служби України від 23.12.2010 N 996 "Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання" (далі - Наказ), чинного на момент здійснення спірних правовідносин (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.01.2011 за №44/18782) котрий відповідно до п. 3.1 ПК України є складовою частиною податкового законодавства.

Згідно з преамбулою згаданого наказу, його прийнято у відповідності до підпункту 170.9.2 пункту 170.9 статті 170 розділу IV Податкового кодексу України та статті 8 Закону України «Про державну податкову службу в Україні».

Відповідно до п. 3 Порядку складання звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт: «Якщо платник податку не повертає суму надміру витрачених коштів протягом звітного місяця, на який припадає граничний строк (до закінчення третього або п'ятого, а в окремих випадках десятого чи двадцятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт), то така сума підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 167.1 статті 167 розділу IV Кодексу за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць».

Оскільки у спірній ситуації отримані працівниками позивача кошти не є надміру витраченими в розумінні норм податкового законодавства та повернуті у встановлені законодавством строки суд приходить до висновку про відсутність визначеної пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164 ПК України бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб, а отже відсутності у позивача як податкового агента обов'язку нараховувати, утримати та сплатити податок, та протиправність оскаржуваного податкового повідомлення рішення зазначеній частині.

Обґрунтовуючи наявність у діях позивача податкового правопорушення в акті перевірки та розрахунку донарахованих фінансових санкцій (штрафів) за порушення податкового законодавства по податку з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО) згідно п. 126.1 ст. 126 ПК України перевіряючими зроблено висновок про його несвоєчасну сплату позивачем (05.07.2012) хоча обов'язок зі сплати в останнього виник: 30.05.2012 в розмірі 264003,84 грн., 30.06.2012 в розмірі 438445,2 грн., підчас виплати заробітної плати за травень 2012 в розмірі 179780,62 грн. та червень 2012 в розмірі 427187,78 гривень. Всього, на загальну суму 1 309 417, 24 грн.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що висновки Акта перевірки неправомірні, оскільки в їх основу покладено неповну інформацію про спірні правовідносини та надано їм неналежну правову оцінку. Так, при оформленні результатів перевірки перевіряючими залишено поза увагою той факт, що Позивач звертався на адресу Спеціалізованої ДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Львові (далі - СДПІ) , де фактично перебував на обліку протягом 2012 року, з листами: від 17.05.2012 №23/114 вхідний №763/10 від 21.05.2012 року, від 19.06.2012 №23/173 вхідний №1353/10 від 20.06.2012 року, від 26.06.2012 №23/179 вхідний №763/10 від 21.06.2012 року. Зазначені листи містили прохання зарахувати наявну переплату з податку на прибуток в рахунок оплати зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб (код податку 11010100).

Та обставина, що сума переплати Позивачем по податку на прибуток станом на 31.05.2012 становила 6 503 116,5 грн. сторонами в судовому засіданні не заперечувалася.

СДПІ, листом від 18.06.2013 року №9349/2020/533 повідомила про те, що 05.07.2012 проведено перезарахування коштів з переплати по податку на прибуток в загальному розмірі 2 000 000 грн. згідно листів Позивача від 19.06.2012 №23/173 та від 26.06.2012 №23/179. При цьому лист Позивача від 17.05.2012 №23/114 СДПІ взагалі залишено поза увагою.

Відповідно до п. 38.1 ст. 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк. При цьому, спосіб, порядок та строки виконання податкового обов'язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи (п. 38.2 ст. 38 ПК України).

Джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів (п. 87.1 ст. 87 ПК України).

Сплата грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів (ч. 2 п. 87.1 ст. 87 ПК України).

Крім цього, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. (87.9 ст. 89 ПК України).

При наданні правової оцінки спірним правовідносинам суд врахував, що податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок. (п. 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу. Тобто, за правилами наведеної норми платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у випадках несплати ним узгодженої суми податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно зазначив, з чим погодилась колегія суддів, що позивачем вжито всі передбачені Податковим кодексом України заходи, необхідні для здійснення зарахування переплати по податку на прибуток в рахунок сплати податку з доходів фізичних осіб без порушення граничних строків, а бездіяльність СДПІ (за наявності у позивача переплати по податку на прибуток, достатньої для проведення зарахування) щодо не проведення зарахування коштів до 05.07.2012 (в порядку визначеному абз. 2 п. 87.1 ст. 87 та/або 87.9 ПК України) не може слугувати підставою для притягнення Позивача до відповідальності.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, оскільки вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Міністерства доходів і зборів у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року у справі №813/5216/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді О.І.Довга

І.І.Запотічний