Справа № 819/2544/14-а
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Справа № 876/1623/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Попка Я.С., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Гелецького П.В.

представника позивача : Захарчука А.П.

представника відповідача : Олійник О.О.

представників третьої особи - Релігійної

громади «Парафія святого Архистратига Михаїла» Цимбалюк Ю.М., Горби В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської єпархії Української православної церкви на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2015 року за позовом Тернопільської єпархії Української православної церкви до Тернопільської обласної державної адміністрації (треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Департамент культури, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації, Збаразька районна державна адміністрація Тернопільської області, Бутинська сільська рада Збаразького району Тернопільської області, Релігійна громада «Парафія святого Архистратига Михаїла» села Бутин Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського патріархату» про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2014 року Тернопільська єпархія Української православної церкви (далі - Тернопільська єпархія УПЦ) звернулася в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження Тернопільської обласної державної адміністрації № 399-од від 25.09.2014 р. «Про статут релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату (далі - УПЦ КП) села Бутин Збаразького району у новій редакції».

Позов мотивований тим, що оскаржуваним розпорядженням було не тільки зареєстровано фактично нову релігійну громаду, але й тим самим припинено діяльність «Парафії святого Архистратига Михаїла» села Бутин Збаразького району, як юридичної особи, позбавлено Парафії статуту та правоздатності у зносинах з іншими юридичними особами, надано перевагу УПЦ КП у створенні її осередку (парафії) на базі осередку іншої релігійної організації, тим самим обмежено право парафії УПЦ на вільне віросповідування у спосіб, не заборонений законом і крім того, відбулося втручання органів державної влади в діяльність УПЦ. Стосовно процедури, то позивач зазначає, що протокол загальних зборів не міг бути підставою для прийняття протиправного розпорядження. Зокрема, загальні збори проводилися прихильниками УПЦ КП, а не парафіянами релігійної громади святого Архистратига Михаїла УПЦ, присутність на зборах 330 осіб, які являються парафіянами Парафії святого Архистратига Михаїла УПЦ не підтверджується реєстром учасників, на засіданні зборів, про проведення яких не повідомлялося, не розглядалося питання про обрання голови зборів та секретаря, у їх проведенні не брав участі настоятель парафії та її члени, що суперечить статуту про управління УПЦ. Крім того, при прийнятті статуту релігійної громади УПЦ КП, не вирішувалося питання про прийняття та затвердження статуту парафії святого Архистратига Михаїла УПЦ від 25.08.1991 р. в новій редакції, протокол не був затверджений архієреєм УПЦ, що суперечить положенням статуту про управління УПЦ, який був прийнятий Собором УПЦ 25-27 листопада 1990 року. Згідно протоколу загальних зборів питання про реорганізацію чи ліквідацію парафії святого Архистратига Михаїла УПЦ, як об'єднання віруючих чи як юридичної особи не розглядалося. Крім того, зареєструвавши статут в новій редакції, відповідач позбавив релігійну громаду права власності на майно, яким вона володіла та користувалася з 1991 року.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.01.2015 р. в задоволенні позову було відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до вимог Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», проект нового статуту був обговорений на загальних зборах жителів села Бутин та прийнятий, що підтверджується копією протоколу, а також підписами жителів, які підтримали даний статут, а тому рішення жителів села про зміну статуту прийняте відповідно до вимог діючого законодавства, а саме Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», який не передбачає проведення змін в статут за згодою єпархіального архієрея. Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що з 400 жителів села, які старше 18 років на зборах 330 висловили своє бажання перейти в підпорядкування в УПЦ КП і 16 жителів виявили бажання залишитися в УПЦ, яким ніхто не обмежує і не перешкоджає здійснювати своє право на свободу віросповідання і які можуть зареєструвати свій статут.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, її оскаржила Тернопільська єпархія УПЦ. Апеляційну скаргу мотивує тим, що постанова суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не було надано належної правової оцінки протоколу, на підставі якого було прийняте оскаржуване розпорядження. Мотивація апеляційної скарги повторюється доводами позовної заяви. Крім того, апелянт в своїй скарзі посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 14.06.2007 р. (справа «Свято-Михайлівська Парафія проти України»), яким встановлено, що внутрішня організація Парафії чітко визначена статутом, а рішення релігійної організації про внесення змін до статуту лежать в площині приватного права та не мають бути об'єктом втручання з боку органів державної влади, якщо вони не порушують права інших осіб, чи підпадають під обмеження, встановлені пунктами 2 статей 9 та 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій». Тому просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.01.2015 р. по справі № 819/2544/14-а та прийняти нову, якою повністю задовольнити позовні вимоги Тернопільської єпархії УПЦ.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта Захарчука А.П., який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача Олійник О.О., яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з підстав, наведених в письмовому запереченні на апеляційну скаргу, представників третьої особи - Релігійної громади «Парафія святого Архистратига Михаїла» села Бутин Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського патріархату» Цимбалюк Ю.М. та Горби В.В., які також просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з підстав, наведених в письмовому запереченні на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Тернопільської єпархії УПЦ слід залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.01.2015 р. по справі № 819/2544/14-а без змін з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації № 399-од від 25.09.2014 р. «Про статут релігійної громади УПЦ КП села Бутин Збаразького району у новій редакції», за результатами розгляду документів, які були подані релігійною громадою, у зв'язку з переходом релігійної громади УПЦ області під юрисдикцію УПЦ КП, керуючись ст.ст.8, 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», було зареєстровано статут релігійної громади «Парафія святого Архистратига Михаїла» села Бутин Збаразького району Тернопільської області Тернопільської єпархії УПЦ КП», зареєстрований рішенням виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів № 212 від 25.08.1991 р., у редакції згідно з додатком.

Статтею 35 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

В Україні усі правовідносини, пов'язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України, яке складається із Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Згідно ст.1 цього Закону, його завданнями є : гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права; забезпечення відповідно до Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та норм міжнародного права, визнаних Україною, соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від ставлення до релігії; визначення обов'язків держави щодо релігійних організацій; визначення обов'язків релігійних організацій перед державою і суспільством; подолання негативних наслідків державної політики щодо релігії і церкви; гарантування сприятливих умов для розвитку суспільної моралі і гуманізму, громадянської злагоди і співробітництва людей незалежно від їх світогляду чи віровизнання.

Частинами 1 та 2 статті 7 цього Закону передбачено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Згідно ч.1 ст.8 Закону, релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з'їздах, конференціях. Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про : 1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об'єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Згідно ч.1 ст.14 цього Закону, для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

У відповідності до ч.ч.3, 4 цієї статті Закону, орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам. У необхідних випадках орган, який здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, може зажадати висновок місцевої державної адміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, а також спеціалістів. У цьому разі рішення про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій приймається у тримісячний термін.

Частиною 6 статті 14 Закону передбачено, що зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

З матеріалів справи видно, що 28.02.2014 р. релігійною громадою парафії святого Архистратига Михаїла села Бутин Збаразького району Тернопільської єпархії УПЦ КП були проведені загальні збори, на яких вирішувалось питання про перехід релігійної громади святого Архистратига Михаїла села Бутин Збаразького району із УПЦ до УПЦ КП та прийняття статуту релігійної громади святого Архистратига Михаїла села Бутин Збаразького району Тернопільської єпархії УПЦ КП.

З протоколу загальних зборів № 1 від 28.02.2014 р. вбачається, що збори були проведені за участю голови зборів та секретаря, на яких були присутні 330 чоловік. На зборах було прийнято статут релігійної громади святого Архистратига Михаїла села Бутин Збаразького району Тернопільської єпархії УПЦ КП.

28.02.2014 р. мешканцями села Бутин Збаразького району ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до Тернопільської обласної державної адміністрації була подана заява про реєстрацію статуту (зміни до статуту) релігійної громади святого Архистратига Михаїла села Бутин Збаразького району УПЦ КП, прийнятий загальними зборами віруючих 28.02.2014 р.

15.07.2014 р. Бутинська сільська рада Збаразького району Тернопільської області, розглянувши лист Департаменту культури, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації щодо надання висновку щодо реєстрації вказаного статуту, повідомила, що дане питання було обговорено із членами виконавчого комітету та було вирішено, що на даний час доцільно зареєструвати статут, так як більшість громадян села бажає змінити підлеглість.

З листа Бутинської сільської ради № 324-01/02-17 від 23.09.2014 р. вбачається, що жителів села Бутин Збаразького району Тернопільської області віком від 18 років і старше станом на 23.09.2014 р. є 440 чоловік, з них : 20 чоловік - п'ятидесятники та свідки єгови, 30 чоловік прописані, але не проживають.

З матеріалів справи видно, що питання про перехід віруючих релігійної громади села Бутин «Парафія святого Архистратига Михаїла» з УПЦ під юрисдикцію Тернопільської єпархії УПЦ КП вирішувалось шляхом опитування громади села Бутин та села Поляни.

Аналізуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване розпорядження було прийняте з дотриманням процедури та законодавства, яке регулює порядок прийняття та реєстрації статуту релігійної громади.

Посилання апелянта на те, що зміни та доповнення статуту можуть вноситися парафією виключно зі згоди єпархіального архієрея спростовуються наданими в судовому засіданні поясненнями представника третьої особи Горби В.В., зокрема посиланням на статут релігійної громади «Парафія святого Архистратига Михаїла» села Бутин Збаразького району Тернопільської єпархії УПЦ, у редакції розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації № 717 від 12.09.2011 р., пунктами 36 та 37 якого передбачено, що статут підлягає реєстрації відповідно до чинного законодавства в обласній державній адміністрації, а зміни та доповнення до нього реєструються в тому ж порядку, що і статут. Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» не передбачено згоди єпархіального архієрея на проведення змін в статут.

Згідно ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» нагадує, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу «сповідувати релігію» самому або в об'єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, ст.9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об'єднання від невиправданого втручання з боку держави. З цієї точки зору право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об'єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов'язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою.

На дане рішення посилалися як апелянт, так і представник третьої особи - релігійної громади «Парафія святого Архистратига Михаїла» села Бутин Тернопільської єпархії УПЦ КП», проте, в одному випадку представник апелянта вказував на те, що оскаржуваним розпорядженням має місце протиправне втручання з боку держави, а представник третьої особи вказував на те, що у разі відмови зареєструвати статут чи зміни до нього, уповноваженим на те державним органом, саме таким чином держава протиправно втручається у справи релігійної організації.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що та меншість жителів села, які виявили бажання залишитися в УПЦ не обмежена правом на свободу віросповідання та не обмежена таким правом, крім того вони можуть зареєструвати свій статут, а тому оскаржуваним розпорядженням ніяким чином не порушуються їх права.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, як і не були спростовані вони в ході апеляційного розгляду, при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції допущено не було, тому відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Тернопільської єпархії Української православної церкви залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2015 року по справі № 819/2544/14-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : Я.С. Попко

С.П. Нос

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 28.04.2015 р.