Справа № 2а/489/177/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2015 р. м. Київ К/800/55511/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області, треті особи: Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва та Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про скасування постанови, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції із позовом в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про відмову у відкритті виконавчого провадження та зобов'язати відповідача прийняти до виконання виконавчий лист.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області від 13 лютого 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 10 вересня 2013 року, про стягнення з УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 22928,20 грн.;

- в іншій частині адміністративний позов залишено без задоволення.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що враховуючи неможливість виконання судового рішення, що набрало законної сили, в порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що підтверджується листами Управління ДКС України у м. Миколаєві від 21.10.2013 року за № 0301-08/2/2092 та ДКС України від 15.01.2014 року за № 5-13/131-473, відмова органу державної виконавчої служби у відкриті виконавчого провадження за виконавчим листом № 2а/489/249 про стягнення з УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 22928,20 грн. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» є протиправною.

У поданій касаційній скарзі УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва заявило вимоги про скасування рішень судів попередніх інстанцій, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального і процесуального права, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У доводах касаційної скарги, скаржник зазначає, що при вирішенні справи судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а саме ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ст. 159 КАС України.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до пункту першого частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

10.09.2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист за № 2а/489/249 про стягнення з Управління ПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 22928,20 грн.

На виконання ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, позивач у жовтні 2013 року звернувся до УДКС України у м. Миколаєві з виконавчим листом № 2а/489/249 про стягнення з УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 22928,20 грн.

Листом УДКС України у м. Миколаєві від 21.10.2013 року за № 0301-08/2/2092 названий виконавчий лист повернуто ОСОБА_4 з посиланням на те, що УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів не включене та не має відкритих рахунків в Управлінні (а. с. 13).

На звернення позивача до ДКС України листом останньої від 15.01.2014 року за № 5-13/131-473 ОСОБА_4 повідомлено про те, що на ім'я боржника (УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва) в органі Казначейства відкрито лише рахунок 3719 «Рахунок для зарахування коштів, які підлягають розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування», кошти по якому відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не можуть зараховуватись до Державного бюджету України, бюджетів інших рівнів та використовуватися на цілі, не передбачені законодавством про загальнообов'язкове державне соціальне страхування. При цьому також зазначено, що чинним законодавством не передбачено повноважень органу Казначейства на здійснення списання коштів з рахунків боржника, відкритих у банківських установах, натомість такі права мають органи Державної виконавчої служби відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 14-15).

Зазначений вище виконавчий лист 12.02.2014 року був пред'явлений позивачем до ВПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області.

Постановою відповідача від 13.02.2014 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження ВП № 42064752 за названим виконавчим листом на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме за наявністю інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

У вказаній вище постанові від 13.02.2014 року зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчі документи про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, пред'являються на примусове виконання до Державної казначейської служби України.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції чинній на момент звернення до суду першої інстанції, Закон) відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як виконавчі листи, що видаються судами.

Пунктом 1 ст. 19 Закону визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ст. 26 Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 4 Порядку визначено, що органи Казначейства:

1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його виконання;

2) вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку;

3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.

Відповідно до пункту 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Згідно з п. 24 Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Частино 1 пункту 36 Порядку передбачено, що у разі коли за визначеними органом Казначейства кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету (кодами тимчасової класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів) та економічної класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику вимогу щодо необхідності вжиття боржником заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення.

Пунктом 33 Порядку передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку.

Процедура безспірного списання коштів з державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів визначена пунктами 47-52 Порядку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» за бюджетною програмою КПКВ 3504040 було передбачено 76961800 грн. для забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою.

Враховуючи те, що Законами України «Про виконавче провадження» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконавчі документи про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, пред'являються на примусове виконання виключно до органів Державної казначейської служби України, та Порядком передбачено спеціальну процедуру стягнення таких, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана постанова відповідача є правомірною та видана відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а тому скасуванню не підлягає.

Крім того, суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що позивач (стягувач) має право повторно надсилати органові Казначейства повернутий виконавчий документ у встановлений пунктом 6 цього Порядку строк, перебіг якого починається з дня отримання стягувачем виконавчого документа (п. 10 Порядку), та право оскаржувати в судовому поряду рішення, дії чи бездіяльність органу Державної казначейської служби України.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або проведення додаткової перевірки доказів, обставини встановлені повно та правильно, але допущена помилка в застосуванні норм матеріального та процесуального права, суд касаційної інстанції, згідно зі статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України, скасовує рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалює нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 229, 232 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року у справі № 2-а/489/177/14-а - скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області, треті особи: Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва та Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про скасування постанови - відмовити.

Постанова набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко