Справа № 806/1198/15
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року Житомир справа № 806/1198/15

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови від 16.03.2015 ВП № 46856468, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції про відмову у відкритті виконавчого провадження від 16.03.2015 ВП № 4685468; зобов'язати Відділ Державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції повторно розглянути питання щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, який виданий Житомирським окружним адміністративним судом 05.09.2014 по справі № 806/8440/13-а про стягнення з Окремого контрольно - оперативного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 34553,74 грн. У обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що постанова відповідача від 16.03.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження (ВП № 46856468) винесена протиправно та підлягає скасуванню. Вважає, що виконавчий лист, виданий на виконання судового рішення в справі № 806/8440/13-а належить виконанню в порядку Закону України "Про виконавче провадження" органами Державної виконавчої служби України.

Представник позивача прибула до суду, подала заяву, в якій просила розглядати справу в письмовому провадженні, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Надіслав письмові заперечення, в яких зазначив, що спірна постанова про відмову є правомірною і винесена з урахуванням всіх положень чинного законодавства. Також надійшов лист з проханням розглядати справу без участі представника відділу, за наявними документами і доказами.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, на підставі наявних у ній доказів.

В силу приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що 05 вересня 2014 року, на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2014 року в справі № 806/8440/13-а, ОСОБА_1 отримано виконавчий лист № 2459/2014 про стягнення з Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України на її користь 3453,74 грн. У подальшому виконавчий документ неодноразово подавався до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції для виконання.

16 березня 2015 року заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження. Цією постановою відповідач керуючись п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" відмовив в прийняті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 806/8440, виданого 05.09.2014 Житомирським окружним адміністративним судом.

Постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження обґрунтована тим, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються виключно органами казначейства, що виключає здійснення виконавчого провадження.

Суд, перевіряючи спірну постанову на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, зважає на слідуюче.

Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (зі змінами та доповненнями) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У частині 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 606-XIV) закріплено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Пунктом 9 розділу VI "Прикінцеві та Перехідні положення" Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання; відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" і пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45, затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок).

Пунктом 1 Порядку передбачено, що він визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Визначення терміну "боржники" дано в п. 2 Порядку, якими являються визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Згідно зі абзацом 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

У абзаці 47 частини 1 наведеної статті Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань та здійснення витрат бюджету.

Відповідно до пункту 3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлено Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 № 4901-VI.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 № 4901-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 4901-VI), держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

При цьому положення вказаного Закону розрізняють особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу та з державного підприємства або юридичної особи.

Так, частиною 1 статті 3 Закону № 4901-VI визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

В силу приписів частини 1 статті 4 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У контексті наведеного, суд відмічає, що підприємство, відповідно до ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України, - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. (ч. 2, 4 ст. 62 згаданого Кодексу).

За змістом ст. 63 Господарського кодексу України, державне підприємство - це вид підприємства, що діє на основі державної власності.

Як видно із матеріалів справи боржником у виконавчому листі № 2459/2014, виданому 05.09.2014 за судовим рішенням у справі № 806/8440/13-а, яке набрало законної сили, є Окремий контрольно - пропускний пункт "Київ" Державної прикордонної служби України.

Державна прикордонна служба України, згідно зі ст. 6 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону;

територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону;

Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони;

органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини;

розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Абзацом 1 пункту 2 Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрація Державної прикордонної служби від 15.02.2005 № 116 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2005 р. за N 294/10574, передбачено, що органом охорони державного кордону є прикордонний загін, окремий контрольно-пропускний пункт та авіаційна частина.

Окремий контрольно-пропускний пункт, відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", є оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладається здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів.

Із інформації, яка розміщена на офіційному веб - сайті Державної прикордонної служби України (http://dpsu.gov.ua/ua/) з'ясовано, що Окремий контрольно - пропускний пункт "Київ" є частиною (підрозділом) центрального підпорядкування Державної прикордонної служби України.

Спеціальними витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців підтверджено, що станом на 14 квітня 2015 року в цьому реєстрі відсутні юридичні особи з найменуванням "Окремий контрольно-пропускний пункт" та "Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ"".

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що ОКПП "Київ" є структурним (відокремленим) підрозділом Державної прикордонної служби України, який діє на основі Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, яке затверджено наказом Адміністрація Державної прикордонної служби від 15.02.2005 № 116 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2005 р. за N 294/10574.

Отже, Окремий контрольно - пропускний пункт "Київ" Державної прикордонної служби України не є ані державним підприємством, ані юридичною особою, відтак особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи, передбачені ст. 4 Закону № 4901-VI, на виконання рішення суду в справі № 806/8440/13-а не розповсюджуються.

Разом з цим, суд враховує, що відокремлені структурні підрозділи юридичної особи (філії, представництва, відділення тощо) не можуть бути боржниками у виконавчому провадженні, оскільки вони не є особами в цивільно-правових і господарських відносинах, а майнову відповідальність за зобов'язаннями, що виникли з діяльності структурних підрозділів, несе юридична особа, в даному випадку державний орган до відання якого належить Окремий контрольно - пропускний пункт "Київ".

У відповідності до абз. 2 п. 11 Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрація Державної прикордонної служби від 15.02.2005 № 116 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2005 р. за N 294/10574, фінансування видатків та забезпечення діяльності органу охорони державного кордону здійснює Адміністрація Держприкордонслужби України.

За змістом частини 1 статті 27 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством.

Адміністрація Державної прикордонної служби України (Адміністрація Держприкордонслужби) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні (п. 1 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 533).

Підпунктом 4 пункту 3 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 533, визначено, що основними завданнями Адміністрації Держприкордонслужби є здійснення управління територіальними органами - регіональними управліннями, Морською охороною, органами охорони державного кордону, органами забезпечення, навчальними закладами та науково-дослідними установами (далі - органи Держприкордонслужби).

Адміністрація Держприкордонслужби є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства (п. 14 вказаного Положення).

Про необхідність виконання судового рішення в справі № 806/8440/13-а за рахунок Адміністрації Держприкордонслужби як розпорядника бюджетних коштів призначених, зокрема для ОКПП "Київ", також свідчить виконавчий лист № 2459/2014, у котрому ідентифікаційним кодом боржника вказано саме код Адміністрації Держприкордонслужби ().

Крім того, суд відмічає, що виконавчий лист видано за судовим рішенням про стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, яка завдана їй внаслідок винесення протиправного рішення посадовою особою структурного підрозділу Державної прикордонної служби України. Відшкодування такої шкоди фізичній особі, відповідно до зазначених вище положень Бюджетного кодексу України, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень з урахуванням положень Порядку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судове рішення в справі № 806/8440/13-а належить виконанню виключно органами Державної казначейської служби України, а не відповідачем.

Суд критично оцінює посилання позивача в позовній заяві, в якості обґрунтування своїх позовних вимог, на лист Державної казначейської служби України від 31.12.2014 № 5-13/7297-29737 "Про повернення документів", оскільки наведені у ньому підстави для повернення не містять посилань на приписи законодавства та є суб'єктивною думкою автора.

Згідно зі пунктом 8 частиною 1 статті 26 Закону № 606-XIV, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом (ч. 2 наведеної статті Закону № 606-XIV).

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що посадова особа Відділу Державної виконавчої служби Бориспільського районного управління юстиції при прийнятті постанови від 16 березня 2015 року, якою позивачу відмовлено в прийняті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 806/8440, виданого 05.09.2014 Житомирським окружним адміністративним судом, діяла на підставі Закону та у межах своїх повноважень, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною та скасування цієї постанови є безпідставними.

Ураховуючи те, що за результатами судового розгляду судом не зроблено висновок про протиправність відмови відповідача в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 806/8440, виданого 05.09.2014 Житомирським окружним адміністративним судом, то підстав для зобов'язання Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції повторно розглянути питання щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа немає.

За таких обставин, суд відмовляє ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати, які підлягають стягненню у відповідності до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України - відсутні.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 181, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови від 16.03.2015 ВП № 46856468, зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко