Справа № 461/289/14-а 2-а/461/169/14
Суддя: Большакова О.О.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Справа № 876/1409/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Коваля Р.Й.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2014 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: прокуратура Франківського району м. Львова, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування додатку до ухвали,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Галицького районного суду м. Львова з адміністративним позовом до Львівської міської ради визнання незаконним та скасування п. 22 додатка до ухвали Львівської міської ради від 29.03.2007 року № 687 «Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові».

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2014 року позовну заяву залишено без розгляду з підстав, передбачених ст. 100 КАС України.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що нею не пропущено строк позовної давності, а оскаржувана ухвала була прийнята без виклику та участі позивача. Тому просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду по суті.

Представники сторін у судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалу № 687 «Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові», п. 22 додатку до якої оскаржує позивач, Львівською міською радою прийнято 29.03.2007 року, а позов подано лише 08.01.2014 року.

Однак, колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.

Відповідно до вимог частин 1 і 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї норми Закону встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

З урахуванням наведеного, для вирішення питання про застосування строку звернення суду необхідно з'ясувати, коли розпочався перебіг цього строку.

Однак, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції цього не вказав.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували момент, коли позивач дізнався про оскаржуваний п. 22 додатка до ухвали Львівської міської ради від 29.03.2007 року № 687, яким на його думку порушено його права.

Слід зазначити, що суд першої інстанції не встановив ці обставини і передчасно прийняв оскаржуване рішення, що є суттєвим порушенням процесуального законодавства, яке обмежило права позивача.

Тому в суду першої інстанції не було достатньо правових підстав стверджувати, що позивачем пропущено строк встановлений ст. 99 КАС України для звернення до суду, а відтак і не було підстав для залишення позовної заяви без розгляду з підстав передбачених ст. 100 КАС України.

Суд першої інстанції, залишивши позов без розгляду, позбавив позивача можливості захистити свої права та інтереси, відповідно порушив його право на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, оскільки винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду, а справу слід направити до цього ж місцевого суду для продовження її розгляду.

Керуючись ст. 160, ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 199, ст.ст. 202, 204, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2014 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 461/289/14-а - скасувати та справу направити до цього ж місцевого суду для продовження її розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

Р.Й. Коваль

Повний текст виготовлено 28 квітня 2015 року.