Справа № 826/1668/15
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1668/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Оксененка О.М., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Бащенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» до Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України про визнання нечинною постанови від 03.12.2014 року №228,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, в якому просив суд визнати нечинною постанову від 03.12.2014 року №228.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року позов задоволено, визнано протиправною постанову від 03.12.2014 року №228 в частині накладення штрафу в розмірі 8500,00 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою відповідач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на те, що судом першої інстанції було ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, 03 грудня 2014 року відповідачем винесено постанову, якою на підставі протоколу про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 24.11.2014 року №921731, за порушення частини першої статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» на позивача накладено штраф у розмірі 17000,00 грн.

В обґрунтування порушення контролюючий орган посилається на те, що 24 листопада 2014 року о 08 годині 15 хв. рейсом №716 за маршрутом «Станбул - Київ» у пункт пропуску «Бориспіль» м. Бориспіль, відкритий для міжнародного повітряного сполучення, перевізником ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України», що виконує міжнародні пасажирські перевезення, здійснено перевезення через державний кордон України до держави прямування (транзиту) - України, одного пасажира, а саме: громадянина Республіки Гвінеї Суми Алхасана Тафсіра, документованого закордонним паспортом громадянина Республіки Гвінеї R№0257866, без візи України, що не дає йому право на в'їзд в Україну.

Вважаючи вказану постанову Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України неправомірною, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов та визнаючи протиправною постанову від 03.12.2014 року №228 в частині накладення штрафу в розмірі 8500,00 грн суд першої інстанції дійшов висновку, що протокол про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 24.11.2014 року №921731, складений з помилками і без перевірки повноважень особи, яка підписувала протокол та отримувала його копію. Також, суд першої інстанції, з метою захисту порушених прав та інтересів позивача, дійшов висновку, що розмір відповідальності, що визначений оскаржуваною постановою від 03.12.2014 року №228, не відповідає фактичним обставинам справи, характеру та наслідкам правопорушення, а тому може бути зменшеним до мінімально встановленого розміру - 8500,00 грн. При цьому, суд першої інстанції встановив, що позивач як перевізник допустив порушення, дозволивши громадянину Республіки Гвінея Суми А.Т., документованого паспортом громадянина Республіки Гвінея, в якому відсутня в'їзна віза України, та врахував, що позивач за власний рахунок перевіз вказаного громадянина у зворотному напрямку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Згідно пункту 1, 2 частини першої статті 15 вказаного Закону в'їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно положень статті 7 Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми від 16.05.2005 року, яка ратифікована Україною 21.09.2010 року та набрала чинність 01.03.2011 року, Держави - члени Ради Європи та інші держави, що підписалися, домовилися, що без шкоди для міжнародних зобов'язань стосовно вільного пересування осіб Сторони будуть посилювати, наскільки це можливо, такий прикордонний контроль, який може бути необхідним для запобігання й виявлення торгівлі людьми. Кожна Сторона вживає законодавчих або інших відповідних заходів для запобігання, наскільки це можливо, використанню транспортних засобів, які експлуатуються комерційними перевізниками, для вчинення правопорушень, визначених згідно із цією Конвенцією. Де це доцільно й без шкоди для відповідних міжнародних конвенцій такі заходи включають запровадження обов'язку комерційних перевізників, зокрема будь-якої транспортної компанії або власника чи оператора будь-якого транспортного засобу, упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, які вимагаються для в'їзду до приймаючої держави. Кожна Сторона вживає необхідних заходів згідно зі своїм внутрішнім законодавством для забезпечення санкцій у випадках порушення обов'язку, викладеного в пункті 3 цієї статті.

Аналогічні вимоги містяться також в положеннях статті 11 Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, прийнятий резолюцією 55/25 Генеральної Асамблеї від 15 листопада 2000 року, що доповнює Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності від 15.11.2000 р. (дата підписання Україною - 12.12.2000 р.; дата ратифікації 04.02.2004 р. (із застереженнями і заявами), дата набуття чинності 20.06.2004 р.), згідно якої Держави-учасниці цього Протоколу, погодилися, що без шкоди для міжнародних зобов'язань щодо вільного пересування людей Держави-учасниці, наскільки це можливо, встановлюють такі заходи прикордонного контролю, які можуть знадобитися для попередження і виявлення незаконного ввозу мігрантів. Кожна Держава-учасниця вживає законодавчих та інших відповідних заходів для попередження, наскільки це можливо, використання транспортних засобів, які експлуатуються комерційними перевізниками, при вчиненні злочину, визнаного таким відповідно до пункту 1 (a) статті 6 цього Протоколу. У відповідних випадках і без шкоди для застосовних міжнародних конвенцій такі заходи включають встановлення для комерційних перевізників, у тому числі будь-якої транспортної компанії або власника, чи оператора будь-яких транспортних засобів, зобов'язання переконатися в тому, що всі пасажири мають документи на в'їзд/виїзд, необхідні для в'їзду до приймаючої держави. Кожна Держава-учасниця вживає необхідних заходів, відповідно до свого внутрішнього законодавства для того, щоб передбачити санкції за порушення зобов'язання, встановленого в пункті 3 цієї статті.

Зазначену норму кореспондують положення статті 11 Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї, прийнятий резолюцією 55/25 Генеральної Асамблеї від 15 листопада 2000 року, що доповнює Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності.

10 січня 2002 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» N 2920-III, який відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 1 зазначеного Закону підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення.

Згідно статті 2 вказаного Закону справи про правопорушення, передбачені статтею 1 цього Закону, розглядають відповідні органи охорони державного кордону України. Від імені органів охорони державного кордону України розглядати справи про правопорушення та накладати штрафи мають право начальники органів охорони державного кордону України та їх заступники.

Отже, міжнародно - правовими актами та нормативно - правовими актами України зобов'язано перевізника перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, зокрема візи.

Разом з тим, згідно матеріалів справи №228 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень стосовно ПрАТ «Авіакомпанія «МАУ», в останній міститься повна копія закордонного паспорту громадянина Республіки Гвінея Суми Алхасана Тафсіра R№025786, який був доданий до протоколу та в якому відсутня віза, що свідчить про невиконання позивачем як перевізником обов'язку щодо перевірки перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявності у пасажира документів, необхідних для в'їзду в Україну.

Також, колегія суддів враховує, що під час розгляду справи судом першої інстанції, представник позивача визнав факт перевезення через державний кордон України до держави прямування (транзиту) - України, громадянина Республіки Гвінеї Суми Алхасана Тафсіра, документованого закордонним паспортом громадянина Республіки Гвінеї R№0257866, без візи України.

Разом з тим, Закон України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» не містить розмежування розміру відповідальності (від мінімального до максимального) перевізника в залежності від ступеня вини у вчинені порушення чи будь - яких інших обставин. За своєю правовою природою повноваження уповноваженого органу щодо встановлення відповідальності перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, порядку застосування цієї відповідальності, є дискреційними, оскільки зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» є виключною компетенцією уповноваженого органу.

При цьому, адміністративний суд перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не повинен втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Крім того, як зазначено відповідачем в обґрунтування застосування штрафу у максимальному розмірі - однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, згідно облікових даних ОКПП «Київ» позивач протягом 2014 року 78 разів був притягнутий до відповідальності за порушення Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», у 47 випадках саме за перевезення в Україну іноземців та осіб без громадянства без візи; з них у 24 випадках перевізник був оштрафований у розмірі 8500,00 грн, у 23 - 17000,00 грн. На його думку, системність порушень свідчить про небажання перевізником організовувати роботу щодо виконання вимог чинного законодавства України.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивача на наявність у громадянина Республіки Гвінеї Суми Алхасана Тафсіра посвідчення на тимчасове проживання, оскільки останнє втратило чинність 01.10.2014 року, тобто до в'їзду в Україну.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання позивача на порушення процедури оформлення протоколу, оскільки за наявності вчиненого порушення, вказані підстави не можуть слугувати для скасування постанови від 03.12.2014 року №228.

Посилання позивача на те, що протокол про правопорушення від 24.11.2014 року №921731 складений без перевірки повноважень особи, яка підписувала протокол та отримувала його копію, не заслуговує на увагу, оскільки позивачем не надано доказів, що вказана особа не є представником компанії.

Відповідно до пункту 22 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова від 03.12.2014 року №228 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, є правомірною.

Підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до пункту 1 та 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України задовольнити.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Постанову у повному обсязі складено 28.04.2015 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: О.М. Оксененко

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Федотов І.В.

Оксененко О.М.