Справа № 804/2602/15
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 р. Справа № 804/2602/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді судді суддіБарановського Р. А. Кучми К.С. Лозицької І.О.
при секретарі за участю: представника позивача представника відповідачаКанівець К.В. ОСОБА_5 Клименко Є.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 до Державної фіскальної служби України про визнання недійсною та скасування податкової консультації та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України у якому просить, з урахуванням змін до позовних вимог, визнати недійсною та скасувати податкову консультацію за № 316/Р/99-99-17-02-02-14 від 30.07.2014 року, надану Державною фіскальною службою України на звернення фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 від 16.07.2014 року; зобов'язати відповідача надати нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.07.2014 року відповідач надав позивачу податкову консультацію, зробивши висновок про те, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат суми погашення кредиту та суми сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за користування даним кредитом, незалежно від того, що кредит отримувався на здійснення підприємницької діяльності.

Позивач зазначає, що взаємозв'язок отриманих грошових коштів із веденням підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_7, тобто цільова спрямованість кредиту на провадження господарської діяльності, є достатніми підставами для відображенні в бухгалтерському обліку та податковій звітності витрат, пов'язаних з нарахуванням процентів за користування кредитом, зважаючи на зміст п. 138.1 ст. 138, п. 141.1 ст. 141 ПКУ.

Представник позивача, що прибула у судове засідання позов підтримала та надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача, що з'явився у судове засідання позов не визнав на основі того, що згідно п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належить документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПКУ, а витрати за користування кредитами не відносяться до витрат операційної діяльності.

Крім того, на думку відповідача, податкові консультації за своїм змістом не є рішенням суб'єкта владних повноважень чи нормативно-правовим актом, прав позивача не порушують та не створюють для нього права чи обов'язки.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача дослідивши матеріали справи та чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство, судом встановлено, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 16.07.2014 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_7 подав звернення до Державної фіскальної служби України на отримання податкової консультації вх. № 2430/ФОП від 16.07.2014 р. з наступних питань:

Які законодавчі підстави (з посиланням на конкретні норми статей) для віднесення витрат, пов'язаних зі сплатою процентів за користування Кредитом, до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування;

Яким чином мають відображатися в податковому обліку витрати, пов'язані зі сплатою процентів за користування Кредитом, що був взятий для ведення та розвитку власної господарської діяльності платника податків:

Який порядок відображення в податковому обліку витрат, пов'язаних зі сплатою процентів за користування Кредитом, що був взятий для ведення та розвитку власної господарської діяльності платника податків.

30.07.2014 року за № 316/Р/99-99-17-02-02-14 відповідач надав позивачу податкову консультацію, зробивши висновок про те, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат суми погашення кредиту та суми сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за користування даним кредитом, незалежно від того, що кредит отримувався на здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 53.3. ст. 53 ПКУ Платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Отже, зважаючи на зміст зазначеної норми позивач має право оскаржити надану йому відповідачем податкову консультацію.

Відповідно до п.п. 177.1. - 177.4 ст. 177 ПКУ, в редакції чинній на момент надання податкової консультації, що оскаржено, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п. 138.4, 138.6 - 138.9, пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 ст. 138 ПК України;

інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп. 138.10.5, 138.10.6 п.138.10, п. 138.11, 138.12 ст. 138. п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 ПК України;

крім витрат, визначених у п. 138.3 ст. 138 та у статті 139 ПК України.

При цьому, фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених ПК України, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) включаються до складу інших витрат (пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК України), а не до витрат операційної діяльності.

Крім того, згідно пп. 139.1.4 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати на погашення основної суми отриманих позик, кредитів (крім повернення поворотної фінансової допомоги, включеної до складу доходів відповідно до пп. 135.5.5 п. 135.5 ст.135 ПК України).

Тому, висновок відповідача, викладений у податковій консультації, що оскаржено, про те, що фізична особа підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат суми погашення кредиту та суми сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за користування даним кредитом, незалежно від того, що кредит отримувався на здійснення підприємницької діяльності, відповідає вимогам діючих на момент надання податкової консультації норм Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, податкова консультація № 316/Р/99-99-17-02-02-14 від 30.07.2014 року надана Державною фіскальною службою України на звернення фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 від 16.07.2014 року є правомірною.

Керуючись ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 30 березня 2015 року

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.А. Барановський К.С. Кучма І.О. Лозицька