Справа № 804/15297/14
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2015 рокусправа № 804/15297/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1

відповідача-1: - Мазуркевич А.С. дов від 05.01.2015

відповідача-2: - Борисенко А.О. дов від 05.01.2015

третьої особи: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року

у справі № 804/15297/14

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області

третя особа Державна казначейська служба України в Дніпропетровській області

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення сум та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

19.09.2014 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, за участю третьої особи Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії ГУ МВС України в Дніпропетровській області щодо пропущення строків виплати належних грошових сум під час звільнення;

- стягнути з ГУ МВС України в Дніпропетровській області індексацію одноразової грошової допомоги у сумі 130,33 грн.;

- стягнути з ГУ МВС України в Дніпропетровській області середній заробіток за весь період затримки у сумі 20218,27 грн.;

- визнати протиправними дії Дніпропетровського міського управління та ГУ МВС України в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати встановлених законодавством виплат з бюджетних асигнувань;

- зобов'язати ГУ МВС України в Дніпропетровській області вчинити дії по нарахуванню та виплаті надбавки до посадового окладу залежно від ступеня секретності інформації у сумі 2135,90 грн.;

- зобов'язати ГУ МВС України в Дніпропетровській області вчинити дії по нарахуванню та виплаті недоотриманої матеріальної допомоги у сумі 67571,02 грн.;

- зобов'язати ГУ МВС України в Дніпропетровській області вчинити дій по нарахуванню та виплаті компенсації за не отримане речове майно та продовольчі пайки;

- стягнути з ГУ МВС України в Дніпропетровській області моральну шкоду у сумі 188000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 за наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області звільнилась з органів внутрішніх справ за власним бажанням, однак протягом усього строку служби і під час проведення остаточного розрахунку при звільнені Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області порушено конституційні та трудові права позивача щодо нарахування та виплати належних позивачеві грошових сум, призначених законодавством України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2014 позовну заяву в частині позовних вимог до Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними - залишено без розгляду.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2014 в задоволені адміністративного позову відмовлено. Постанову суду мотивовано відсутністю підстав для виплат позивачу сум індексації одноразової грошової допомоги, сум середнього заробітку за весь період затримки, сум виплат з бюджетних асигнувань, сум надбавки до посадового окладу залежно від ступеня секретності інформації, сум недоотриманої матеріальної допомоги. Суд першї інстанції виходив з того, що строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 не встановлено. Нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини, не передбачено можливості стягнення компенсації за затримку виплати розрахунку при звільнення працівників ОВС. При цьому проходження служби в ОВС врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на працівників ОВС не поширюється, а саме: норми статей 116 та 117 КЗпП. Оскільки виплата одноразової грошової допомоги при звільненні має разовий характер, індексація такої виплати не передбачена.

Щодо виплат компенсації за недотримане речове майно та продовольчі пайки, суд першої інстанції зазначив, що з часу набрання чинності Законом України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" виплата грошової компенсації замість продовольчих пайків, недоотриманого речового майна призупинена. Отже після зазначеної дати отримання військовослужбовцями грошової компенсації замість за недотримане речове майно законодавством не передбачено. Також кошторисом витрат на утримання підрозділу і органів внутрішніх справ ГУ МВС України в Дніпропетровській області компенсація за продовольчий пайок не передбачена.

Щодо нарахування та виплати надбавки до посадового окладу залежно від ступеня секретної інформації, судом відмовлено в задоволенні позову з тих підстав, що обов'язковість виплати компенсації за роботу з секретною інформацією обумовлена постійним характером роботи з подібною інформацією, разові допуски на доступ до секретної інформації не свідчать про постійний характер такої роботи. В задоволенні вимоги щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відмовлено через відсутність доказів звернення позивача з відповідними рапортами щодо надання даної допомоги.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції проігноровано наявність законних підстав для здійснення відповідачем виплат заявлених сум на користь позивача. Також позивач зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що у Законі України «Про міліцію», Положенні про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС та Дисциплінарним статуту органів внутрішніх справ спірні питання не врегульовано, а якщо деякі питання, пов'язані з проходження служби, і врегульовуються цими нормативними актами, то вони звужують права позивача.

Позивач в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечують, просять залишити постанову суду першої інстанції без змін, зазначають, що постанова суду першої інстанції є цілком обґрунтованою та правомірною.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 26.12.1997 зарахована на службу в органи внутрішніх справ (ОВС) згідно наказу від 26.12.97 № 75 (а. с.14), проходила службу у Самарському РВ Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області по 02.02.2009.

03.02.2009 керівником ГУ МВС України в Дніпропетровській області прийнято наказ № 12 про переведення ОСОБА_1 з 03.02.2009 до слідчого управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області (а. с.17-20, 82).

29.04.2014 наказом керівника ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 96о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, підполковника міліції ОСОБА_1 старшого слідчого в особливо важливих справах організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУМВС України в Дніпропетровській області звільнено з ОВС за п.64 «ж» (за власним бажанням) (а.с.15, 84).

20.08.2014 позивачу на підставі довідки УКЗ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про календарну вислугу років (16 років 4 місяці 3 дні) для нарахування одноразової грошової допомоги виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 21106,80 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 1002 від 20.08.2014 (а. с.90, 91, 100, 117, 118).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про міліцію» від 20.12.90 № 565-XII порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (в редакції на момент виникнення спірних відносин14) звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправності дій відповідача-1 щодо пропущення строків виплати належних грошових сум під час звільнення колегія суддів зазначає наступне.

Позовні вимоги щодо протиправності таких дій відповідачів обґрунтовані посиланням на положення ст.ст.116, 177 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) та зазначенням, що всупереч цих норм з позивачем розрахунок проведено не в день звільнення, а лише 20.08.2014, що відповідачем-1 не заперечується.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, відповідно до п.10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міліцію» № 565-XII форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з постановою Верховної Ради N 3135-12 від 22.04.93 дія ч.1 ст.19 вказаного Закону поширюється на начальницький і рядовий склад органів внутрішніх справ.

Отже, приймаючи до уваги врегулювання оплати праці осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ спеціальними нормами, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про оплату праці не поширюються на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, про що також зазначено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13.

Наведеними вище нормативно-правовими актами не передбачено можливості виплати компенсації за затримку виплати розрахунку при звільнення працівників органів внутрішніх справ.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що на спірні відносини не розповсюджується положення Кодексу законів про працю України, тому посилання позивача на порушення відповідачами приписів ст.ст. 116, 177 КЗпП України є безпідставними, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому посилання позивача на те, що у Законі України «Про міліцію», Положенні про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС та Дисциплінарному статуті органів внутрішніх справ спірні питання не врегульовано, а якщо деякі питання, пов'язані з проходження служби, і врегульовуються цими нормативними актами, то вони звужують права позивача, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на те, що норми вказаних нормативно-правових актів (які на думку позивача звужують її права) неконституційними не визнані, а отже є діючими і, відповідно, обов'язковими до виконання.

З наведених підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки проведення розрахунків (з 29.04.2014 по 20.08.2014) в сумі 20218,27 грн., отже, відповідно, є безпідставними позовні вимоги в частині стягнення індексації середнього заробітку за весь період затримки.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача-1 індексації одноразової грошової допомоги у сумі 130,33 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, не заперечується позивачем, при звільненні позивачу здійснено виплату одноразової грошової допомоги, що має разовий характер (а. с.117, 118).

Враховуючи те, що з позивачем розрахунок проведено не в день звільнення (29.04.2014), а лише 20.08.2014, позивач вважає необхідним нарахування індексації одноразової грошової допомоги за період 114 днів затримки такої виплати та середнього заробітку за весь період затримки проведенні розрахунку при звільненні.

Правовідносини в сфері виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС регулюється ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.92 № 2262-XII, та п.10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.92 № 393.

Згідно ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.92 № 2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому згідно Преамбулі Закон № 2262-XII дія цього закону поширюється, зокрема, і на працівників органів внутрішніх справ України.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій наведеної статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (ч.4 ст.9 Закону).

Крім того, відповідно до положень пункту 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.92 № 393 (в редакції на момент звільнення) особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, після закінчення строку контракту, у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З приписами п.14 Порядку № 393 одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв'язку, за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

При цьому будь-яких конкретних строків виплати такої грошової допомоги наведені правові акти не містять.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.91 № 1282-XII (в редакції на момент звільнення позивача) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об'єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

У ч.3 ст.2 вказаного Закону визначено, що соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв'язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат.

В свою чергу, вбачається, що частину 3 статті 2 в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008.

Позивач з цього приводу вказує на безпідставне залишення судом першої інстанції поза увагою Рішення Конституційного Суду № 10-рп/2008, оскільки визнання неконституційними відповідних змін на думку позивача, свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення індексації одноразової грошової допомоги у сумі 130,33 грн.

Проте, позивачем не враховано попередньої редакції ч. 3 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-XII - «Підтримання купівельної спроможності встановлених законодавством України соціальних виплат, що мають цільовий і разовий характер (одноразова допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), здійснюється шляхом підвищення державних соціальних гарантій та інших виплат, виходячи з яких визначаються розміри соціальних виплат, які є об'єктами індексації», а також того, що ч.1 ст.2 вказаного Закону неконституційною не визнана і діє в вищенаведеній редакції, якою в якості однієї з умов індексації визначено отримання громадянами грошових доходів громадян, які не мають разового характеру.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що індексація такої виплати як одноразова грошова допомога не передбачена, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення індексації одноразової грошової допомоги у сумі 130,33 грн.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача-1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті надбавки до посадового окладу залежно від ступеня секретності інформації у сумі 2135,90 грн. колегія с суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням УСБУ у Дніпропетровській області від 06.11.2012 № 259д, наказом ГУ МВС в Дніпропетровській області від 26.11.2012 № 246о/сдек, ОСОБА_1 надано доступ до інформації, що має ступені секретності з грифом секретності «Цілком таємно» та «Таємно». Наказом ГУ МВС від 05.05.2014 №107 о/с дск допуск до зазначенної інформації позивачу припинено.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.27 Закону України «Про державну таємницю» від 21.01.94 № 3855-XII доступ до державної таємниці надається дієздатним громадянам України, яким надано допуск до державної таємниці та які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання.

Рішення про надання доступу до конкретної секретної інформації (категорії секретної інформації) та її матеріальних носіїв приймають керівники державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, у яких виконуються роботи, пов'язані з державною таємницею, або зберігаються матеріальні носії секретної інформації.

За приписами статті 30 вказаного Закону у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.94 № 414 затверджено Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Так, в абз.3 п.2 Положення № 414 визначено, що особам які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків та відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.

При цьому за п.5 Положення № 414 такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов'язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Відповідно до п.6 Положення № 414 персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм, надбавка до посадових окладів у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, виплачується за умови, коли професійна діяльність громадянина, виконання ним його професійних обов'язків (розроблення, виготовлення, облік, зберігання, використання документів) пов'язана з відомостями, що становлять державну таємницю, до яких така особа має наданий відповідно до законодавства про державну таємницю доступ.

Тобто наявність лише допуску до державної таємниці не дає підстав на отримання компенсації, оскільки такими підставами є факт роботи з інформацією, що має обмежений доступ.

З наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, позивачем не спростовано та підтверджено, що фактично позивач не працювала з відомостями, що становлять державну таємницю або матеріальними носіями, які містять такі відомості.

Так, згідно довідки, поданої відповідачем-1, від 06.10.2014 №5075/УРСДЗ, за період допуску до державної таємниці ОСОБА_1 згідно з обліками РСС СУ ГУМВС (журнали обліку підготовлених документів інв. №№3дск, 48 дск, журнали обліку доручень на проведення негласних слідчих (розшукових дій) інв.№№ 10 дск, 49 дск) не працювала з матеріальними носіями секретної інформації, які мають гриф секретності «цілком таємно» та «таємно», з секретними розпорядчими документами не ознайомлювалась. Не брала участь у комплексних інспекторських та контрольних перевірках ведення досудового розслідування в підпорядкованих підрозділах міськрайлінорганів ГУМВС, під час яких ознайомлювалась з відомостями щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій (а. с.85, 86).

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача-1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті недоотриманої матеріальної допомоги у сумі 67 571,02 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Позивач зазначає, що за час проходження служби відповідачем-1 не виплачено ОСОБА_1 належну матеріальну допомогу у розмірі 40 947,85 грн. з урахуванням інфляції 45 086,52 грн.

При цьому позивач посилається на те, що рапорти для отримання матеріальної допомоги під час служби керівництво не дозволяло писати, посилаючись на брак коштів, одночасно за твердженням позивача виплата цієї допомоги здійснюється за рік і не обумовлена подачею відповідної заяви чи рапорту. Тому у разі, якщо протягом року допомога не виплачувалась у повному обсязі, її повинні були виплачувати у грудні кожного року. Якщо ці виплати не було здійснено вчасно, то повинні були здійснитись під час проведення остаточного розрахунку при звільнені, тобто 19 квітня 2014 року.

Наказом МВС України 31.12.2007 № 499 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896) затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ ця Інструкція визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Так, п.п.2.17.1 п.2.17 Інструкції (в редакції на момент звільнення позивача) встановлено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення при щорічній основній відпустці в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Згідно п.п.2.17.2 п.2.17 Інструкції матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - до шести років, матеріальна допомога не надається.

Тобто матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається за рапортом особи рядового чи начальницького складу.

Відповідно до п.п.2.17.3 п.2.17 Інструкції допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається в разі вибуття в чергову відпустку у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

У п.п.2.17.4 п.2.17 Інструкції визначено, що підставою для надання допомоги для оздоровлення особам рядового чи начальницького складу є наказ про особовий склад, за яким особа рядового чи начальницького складу вибуває в чергову відпустку.

Особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які мають право на отримання щорічної основної відпустки тривалістю 30 діб і більше і використовують її частинами, допомога для оздоровлення надається при вибутті в першу частину відпустки.

Згідно п.п.2.17.5 п.2.17 Інструкції фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, починаючи з 2009 року по 2014 рік, нарахована та виплачена матеріальна допомога:

- на оздоровлення, на підставі рапортів та наказів ГУМВС України в Дніпропетровській області: в серпні 2010 року у сумі 800 грн., в жовтні 2010 року у сумі 1000 грн., в березні 2011 року у сумі 1000 грн., в квітні 2011 року у сумі 700 грн., в серпні 2011 року у сумі 900 грн., в грудні 2011 року у сумі 900 грн., в березні 2012 року у сумі 1000 грн., в вересні 2012 року у сумі 1000 грн., в грудні 2012 року у сумі 1500 грн., в серпні 2013 року у сумі 1100 грн., в вересні 2013 року у сумі 4272,64 грн., в квітні 2014 року у сумі 5276,70 грн. на загальну суму 17149,34 грн.;

- на вирішення соціально-побутових питань: в грудні 2011 року 900 грн., в грудні 2012 року 1500 грн. (а. с.80, 81, 83, 135).

Також згідно довідки відповідача-1 від 07.10.2014 № 3/999 позивачу матеріальна допомога на оздоровлення надавалась щорічно, виплата якої відбувалась разом з виплатою грошового забезпечення (а. с.89).

При цьому матеріальна допомога виплачувалась на підставі написаних позивачем рапортом (а. с.93-97).

Доказів, які б спростували вищенаведене, позивачем суду не надано. Зокрема, позивачем не надано доказів написання та подачі рапортів, за якими б ОСОБА_1 не було виплачено допомогу.

Отже, позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача-1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті недоотриманої матеріальної допомоги у сумі 67 571,02 грн.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача-1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті компенсації за не отримане речове майно та продовольчі пайки колегія суддів зазначає наступне.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 17.11.2001 № 1515, Наказ МВС України № 1489 від 05.12.2003, зазначає, що за весь період служби ОСОБА_5 всупереч приписів чинного законодавства не забезпечувалась належним форменим одягом, грошова компенсація за невидане своєчасно речове майно, яка підлягає виплаті, не нараховувалась, і відповідно, позивач її не отримувала.

Щодо продовольчих пайок, то позивач зазначає, що Законом України «Про міліцію», Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.96 № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ" та Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації» визначено норми продовольчих пайків, а у разі їх ненадання - виплати компенсації.

За твердженням позивача протягом строку служби компенсацію за продовольчі пайки ОСОБА_1 отримувала не в повному обсязі, оскільки Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 видача продовольчих пайків співробітникам ОВС України припинена.

Щодо компенсації за не отримане речове майно, то згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2001 № 1515 «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу податкової міліції» ухвалено лише затвердити опис і зразки форменого одягу та знаки розрізнення осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, та зобов'язано Міністерство внутрішніх справ за погодженням з Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції і Міністерством фінансів розробити та затвердити норми забезпечення форменим одягом (у мирний час) осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, правила носіння форменого одягу і знаків розрізнення зазначеними особами.

В свою чергу, у п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 594 від 14.08.2013 «Про формений одяг працівників міліції» зазначено, що Постанова Кабінету Міністрів України від 17.11.2001 № 1515 визнано такою, що втратила чинність.

При цьому, положеннями Постанови Кабінету Міністрів України № 594 виплата грошової компенсації замість форменого одягу не передбачена.

Наказ МВС України № 1489 від 05.12.2003 «Про затвердження Положення про забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України» (на який посилається позивач, як на підставу виплати їй грошової компенсації за речове майно) не пройшов реєстрацію у Міністерстві юстиції України, в зв'язку з чим був скасований Наказом МВС України від 22.07.2010 № 325 «Про скасування наказу МВС від 05.12.2003 № 1489».

Відповідно до п.15 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.92 № 731, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

Таким чином, законні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за не отримане речове майно відсутні.

Щодо продовольчих пайок, то Законом України «Про міліцію» не передбачається видача продовольчих пайків співробітникам ОВС України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.96 № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ» затверджено та введено у дію з 1 березня 1996 року норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил, Прикордонних військ, Національної гвардії, Служби безпеки, Цивільної оборони, Управління державної охорони, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ, та встановлено грошової компенсації за продовольчі пайки, які отримують вказані категорії осіб.

Проте, Постанова Кабінету Міністрів України від 12.03.96 № 316 втратила чинність 29.03.2002 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації».

Разом з тим, Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 № 426 не встановлює норми забезпечення продовольчими пайками осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ.

З аналізу Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 № 426 вбачається, що її положення стосуються харчування за рахунок держави, яким, зокрема, забезпечуються: курсанти вищих військових та вищих навчальних закладів МВС, а також слухачі вищих військових навчальних закладів та вищих навчальних закладів МВС, які не мають офіцерських звань, військовослужбовці та особи рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ і Державної кримінально-виконавчої служби, які навчаються у школах і на курсах з підготовки прапорщиків, мічманів та в училищах професійної підготовки органів внутрішніх справ і кримінально-виконавчої системи, за винятком тих, що забезпечуються харчуванням за іншими нормами; особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, призначені до складу варти для охорони, оборони і супроводження військових та спеціальних вантажів під час їх перевезення, а також під час проїзду до місця здавання (приймання) цих вантажів та повернення після їх здавання (приймання); військовослужбовці офіцерського складу, військовослужбовці строкової військової служби та військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, водолазних підрозділів військових частин особливого призначення, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ - у дні виконання робіт під водою із застосуванням підводних засобів пересування; рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, які дають кров та (або) її компоненти спеціалізованим установам і закладам переливання крові та відповідним підрозділам закладів охорони здоров'я, що належать до сфери управління Міноборони, незалежно від забезпечення їх харчуванням за основними нормами.

Отже, посилання позивача на Закон України «Про міліцію», Постанову Кабінету Міністрів України від 12.03.96 № 316 та Постанову Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 426 як підставу для отримання позивачем норм продовольчих пайків, а у разі їх ненадання - виплати компенсації, є неправомірними.

Також неправомірним є посилання позивача на Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» (згідно якого, як зазначає позивач видача продовольчих пайків співробітникам ОВС України припинена).

Так, пунктом 2 вказаного Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 № 1459-III призупинено дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців).

Проте, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 № 2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, як зазначено в Преамбулі даного Закону і стверджується самим скаржником в обґрунтування невірності застосування судом першої інстанції положень цього Закону з огляду на те, що працівники міліції не є його суб'єктами.

Отже, апеляційний суд вважає відсутніми законні підстави для нарахування та виплаті ОСОБА_1 компенсації за продовольчі пайки.

Таким чином, позовні вимоги про зобов'язання відповідача-1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті компенсації за не отримане речове майно та продовольчі пайки не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача-1 моральної шкоди у сумі 188000 грн., позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача-1 їй спричинено моральну шкоду у вказаній сумі.

Колегія суддів вважає правомірною відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди, оскільки, як вбачається з положень у ст.23 ЦК України, зазначено також в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.05.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральної шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ завданих незаконними діями.

В даному випадку жодних доказів наявності спричиненої позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача-1 та негативними наслідками, позивачем суду не надано.

Тим більш, що, як вірно зазначено судом першої інстанції, вимога про стягнення моральної шкоди у даному випадку є похідною від решти позовних вимог, які є основними і у задоволенні яких відмовлено, в зв'язку з чим її задоволення можливе лише у разі задоволення основних вимог, чого у даному випадку не мало місця.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог. Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року у справі № 804/15297/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко