Справа № 810/420/15
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 березня 2015 року 810/420/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача щодо нарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб та рішення, яким донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) про сплату єдиного внеску штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування прийняті відповідачем із порушенням норм чинного законодавства, а відтак є протиправними, у зв'язку з чим позивач просив суд скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимогу.

Ухвалами суду від 03.02.2015 було відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

03.03.2015 сторони, повідомлені належним чином про розгляд справи у судове засідання не з'явились. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідач у письмових запереченнях вказав, що позивачем було порушено норми податкового законодавства під час здійснення господарських операцій, а відтак висновки акта перевірки вважає мотивованими, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу, та рішення про застосування штрафних - правомірними, у зв'язку з чим відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Разом з цим, просив суд проводити розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, визнаючи матеріали справи достатніми для розгляду справи по суті, а також враховуючи те, що від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, - вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі відповідача та позивача та у порядку письмового провадження.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи та подані сторонами докази, суд встановив наступне.

У серпні 2014 року податковим органом була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 р.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено Акт перевірки від 19.08.2014 № 2131/17-03/НОМЕР_1 (надалі - Акт перевірки).

Із Акта перевірки слідує, що відповідач встановив вчинення позивачем наступних порушень: п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України від 02.12.10 року №2755-УІ з відповідними змінами та доповненням у результаті чого занижено суму податку на додану вартість яка підлягає до сплати в бюджет у періоді, що перевірявся, на загальну суму 23101,83грн.; п.138.1, п.138.4 ст.138, ст. 139, п. 177.2 , п. 177.4, ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.10 року №2755-УІ. (із змінами та доповненнями ) у результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб за підсумками річного декларування за 2013 рік в загальній сумі 7355,29 грн.; ст.7 Закону України від 08.07.2010 р. № 2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» ( із змінами та доповненнями ), що привело до заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2013 рік в загальній сумі 22710,45 грн.

На підставі встановлених порушень та Акта перевірки від 19.08.2013, відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення від 29.08.2014 року №/2376, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 23 101,83 грн., та за штрафними санкціями 5775,46 грн.; податкове повідомлення - рішення від 29.08.2014 року №/2377, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 7 355,29 грн., та за штрафними санкціями 3 677,65 грн.; рішення №/2379, яким донараховано єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 22 710,45 грн., та штрафні санкції в сумі 1 135,52 грн., а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.08.2014 року № Ф-/2378, якою ДПІ вимагає сплати суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 22 710,45 грн.

В обґрунтування неправомірності даних висновків, позивачем зазначив наступне. Позивачем здійснювалась роздрібна торгівля алкогольними та тютюновими виробами. Господарську діяльність було здійснено на загальній системі оподаткування. У перевіряємий період позивач перебував у господарських відносинах з контрагентами, а саме: ТОВ «Торговий дім «Поляков», КФ ТОВ «Кримська водочна компанія», ТОВ «Баядера-Логістик», ТОВ «ТК Мегаполіс Україна», ТОВ «Українська дистрибуцій на компанія», ТОВ «Кушнер» філія «Кушнер Оболонь», що підтверджується наданими при перевірці первинними документами, вчасності договорами поставки, договорами купівлі-продажу. Господарська діяльність здійснювалась відповідно чинного законодавства з дотриманням всіх встановлених вимог. Щодо віднесення відповідачем власних коштів до складу доходу, позивач вважає протиправним та не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою про сплату боргу, та рішенням про застосування штрафних санкцій, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які складають предмет спору у даній справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В наданих суду письмових запереченнях, посилання на обґрунтованість та правомірність висновків Акту перевірки носить формальний характер, доказів на підтвердження висновків про порушення норм законодавства відповідачем не надано.

Відсутність належних доказів, які б вказували на порушення податкового законодавства, що має наслідком безумовне та чітко визначене застосування відповідних санкцій податкового законодавства, та за умов застосування презумпції правомірності рішень платника податку, передбаченого п.4.1.4. п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, приводить суд до висновку про задоволення позову та скасування оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Щодо правового врегулювання відносин визначення платником податкового кредиту з податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.14.1.181 статті 181 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 198.1. статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема і з придбання товарів.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, що ведеться підприємством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що містять відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення.

Відносно твердження податкового органу про заниження позивачем податку на прибуток, суд зазначає наступне.

До складу валових витрат що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, входять витрати від операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інші витрати, визначені згідно з пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Також, відповідно до Постанови КМУ від 17.07.2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» до складу загального оподатковуваного доходу зараховується виручка, що надійшла фізичній особі - підприємцю на загальній системі оподаткування як в грошовій, так і в натуральній формі від провадження господарської діяльності, а саме: виручка у вигляді безготівкових грошових коштів, що надійшли на банківський рахунок чи в готівковій формі безпосередньо підприємцю чи його працівникам на місці здійснення розрахунків (в т.ч. відсотки банку); виручка в натуральній (негрошовій формі); суми штрафів і пені, отримані від інших суб'єктів підприємництва за договорами цивільно-правового характеру за порушення умов договорів та інші доходи, які пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності.

Власні кошти, які фізична особа - підприємець, що перебуває на загальній системі оподаткування, зараховує на розрахунковий розрахунок, не включаються до складу доходу (виручки у грошовій та натуральній формі) та не відображаються у Книзі обліку доходів та витрат.

За умов відсутності вказівки та доказів вчинення позивачем правопорушення у сфері саме податкових правовідносин, застосування санкцій податкового законодавства у вигляді донарахування податкових зобов'язань та штрафу є безпідставним та необґрунтованим.

У свою чергу, відповідачем суду не надано доказів того, що позивачем було допущено податкові порушення та норми законодавства на які податковий орган посилається у своїх запереченнях та висновках Акту перевірки.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прийняті податкові повідомлення-рішення від 29.08.2014 року №/2376 та №/2377, рішення від 29.08.2014 №/2379, яким донараховано єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також вимога про сплату боргу (недоїмки) від 29.08.2014 року № Ф-/2378- є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення прийняті Державною податковою інспекцією в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області від 29.08.2014 року №/2376 та №/2377, рішення від 29.08.2014 №/2379, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.08.2014 року № Ф-/2378.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Терлецька О.О.