Справа № 805/411/15-а
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Смагар С.В.
Суддя-доповідач - Юрко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року справа №805/411/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Юрко І.В., суддів Міронової Г.М., Блохіна А.А.,

секретарі судового засідання Корадо А.А.,

представника відповідача Рубана Є.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Добропільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі № 805/411/15-а за позовом Приватного підприємства «КІА ПЛЮС» до Добропільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26 січня 2015 року № /661,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 03.02.2015 року звернувся до суду з адміністративним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що Добропільською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Донецькій області було проведено документальну невиїзну позапланову перевірку Приватного підприємства «КІА ПЛЮС» з питань повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість при здійсненні господарських операцій з ТОВ «Екологічні ресурси України» за серпень 2014 року. За результатами перевірки податковим органом складено акт від 12.01.2015 року № 3/22-0/37802872 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки. На підставі зазначеного акту відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № /661 від 26.01.2015 року, яким було збільшено суму грошового зобов'язання за звітний податковий період в розмірі 80442,00 грн. та 40221,00 грн. за штрафними санкціями. Просив визнати недійсним та скасувати вказане податкове повідомлення - рішення.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним податкове повідомлення-рішення Добропільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області від 26 січня 2015 року № /661, яким збільшена сума грошового забезпечення за платежем: податок на додану вартість в загальній сумі 120663,00 грн., в тому числі за основним платежем 80442,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 40221,00 грн..

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на норми ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 14, 44, 75 Податкового кодексу України та зазначає, що при перевірці було встановлено проведення ТОВ «Екологічні ресурси України» транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, які не мають реального товарного характеру. Крім того, відсутність формування податкових зобов'язань внаслідок власного задекларованого виробництва у досліджуваному звітному періоді та нереальність одержання (придбання) ТОВ «Екологічні ресурси України» паливно-мастильних матеріалів у контрагентів-постачальників, у тому числі невідповідність найменування продукції, призводить до обриву ланцюга постачання, що доводить нереальність здійснення ТОВ «Екологічні ресурси України» поставки (продажу) на користь ПП «КІА ПЛЮС» паливно-мастильних матеріалів.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Позивач надіслав до апеляційного суду заяву, якою просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач - Приватне підприємство «КІА ПЛЮС» є юридичною особою, зареєстрований 14.03.2013 року Добропільською районною державною адміністрацією донецької області та включений до ЄДРПОУ за номером 37802872, про що свідчить витяг серії АД № 932634 та довідка серії АБ № 710390, перебуває на податковому обліку в Добропільська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Донецькій області та є платником податку на додану вартість, (а.с. 8, 25 т.1).

Відповідач - Добропільська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Донецькій області є суб'єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Законом України «Про державну податкову службу в Україні» та Податковим кодексом України повноваження.

З 23 по 29 грудня 2014 року податковою інспекцією була проведена документальна позапланової невиїзна перевірка ПП «КІА ПЛЮС» з питання повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість при здійсненні господарських операцій з Товариством обмеженою відповідальністю «Екологічні ресурси України» за серпень 2014 року.

За результатами перевірки податковим органом було складено акті перевірки від 12 січня 2015 року № 3/22-0/37802872. Згідно висновку акту перевірки податковим органом не встановлено факту реального здійснення господарських операцій ПП «КІА ПЛЮС» з придбання паливно-мастильних матеріалів в серпні 2014 року у ТОВ «Екологічні ресурси України» на суму 482648,96 грн., у тому числі ПДВ 80441,56 грн. та подальше їх використання у господарській діяльності підприємства. Вказаною перевіркою було встановлено порушення позивачем п. 198.1, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого безпідставно завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість за серпень 2014 року у сумі 80441, 56 грн. (а.с. 9-19 т. 1).

На підставі акту перевірки відповідачем 26 січня 2015 року прийняте спірне податкове повідомлення-рішення відповідно до підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України № /661, яким збільшена сума грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість в загальній сумі 120663,0 грн., в тому числі за основним платежем 80442,0 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 40221,0 грн., за порушення пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність прийнятого податкового повідомлення - рішення з наступних підстав.

Проблемним питання даного спору є правомірність висновку податкового органу щодо реальності господарських операцій, укладених позивачем з ТОВ «Екологічні ресурси України» та наявність підстав для виникнення права на податковий кредит та визначення податкових зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 2014 року між Приватним підприємством «КІА ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екологічні ресурси України» був укладений договір поставки № 1108/14, предметом якого є поставка нафтопродуктів. Відповідно до умов договору позивачем були оформлені заявки на поставку дизельного палива в кількості 17116 літрів, бензину А-95 у кількості 8376 літрів, бензину А-92 у кількості 8740 літрів, між сторонами договору підписані видаткові накладні від 12 серпня 2014 року № 237 на паливо дизельне в кількості 17116 літрів на загальну суму 239281 грн. 68 коп., та від 15 серпня 2014 року № 336 на бензин А-95 в кількості 8376 літрів, бензин А-92 в кількості 8740 літрів на загальну суму 243367 грн. 68 коп.; позивачу видані податкові накладні від 12 серпня 2014 року № 237 на загальну суму 239281 грн. 68 коп., в тому числі податок на додану вартість 39880 грн. 28 коп., від 15 серпня 2014 року № 336 на загальну суму 243367 грн. 68 коп., в тому числі податок на додану вартість 40561 грн. 28 коп. Оплата за надані послуги здійснена позивачем у безготівковій формі у повному обсязі відповідно до платіжних доручень та банківської виписки від 28 серпня, 29 серпня, 3 вересня, 15 вересня, 15 грудня 2014 року (а.с. 46-49, 50, 54, 55, 111-115 т. 1).

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV (далі по тексту - Закон № 996). Відповідно до статті 1 Закону № 996 господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі статтею 3 Закону № 996 метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Частина 2 статті 3 Закону № 996 зазначає, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що долучені до матеріалів справи податкові накладні підтверджують право позивача та правильність формування ним податкового кредиту за серпень 2014 року відповідно до норм Податкового кодексу України.

На запит відповідача від 30 жовтня 2014 року № 11777/10/05-07-22-13 позивачем були надані пояснення від 10 листопада 2014 року № 54 з копіями наступних документів: договір поставки від 11 серпня 2014 року, видаткові, податкові накладні від 12 та 15 серпня 2014 року, товарно-транспортні накладні, подорожні листи, платіжні доручення, виписка банку, книга реєстрації довіреностей, відомості аналітичного обліку за серпень 2014 року, реєстр виданих та отриманих податкових накладних, сертифікати відповідності, паспорти якості.

Як вбачається з акту перевірки підставою для висновків відповідача щодо відсутності реального характеру господарських операцій, здійснених між позивачем та ТОВ «Екологічні ресурси України» стала, зокрема, податкова інформація Західної об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 02 жовтня 2014 року № 4973/7/20-33-22-03 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Екологічні ресурси України» за серпень 2014 року. З даної податкової інформації вбачається, що ТОВ «Екологічні ресурси України» взяте на податковий облік з 03 липня 2013 року, 01 серпня 2013 року отримало свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість № 200133272, свідоцтво анульоване 15 вересня 2014 року за ініціативою податкового органу у зв'язку із внесенням запису про відсутність підприємства за місцезнаходженням. Підприємством була подана декларація з податку на додану вартість за серпень 2014 року, якою були задекларовані податкові зобов'язання в сумі 4974472 грн. та податковий кредит в сумі 4884068 грн.. Згідно з додатком 5 до декларації підприємством задекларовані взаємовідносини за серпень 2014 року, зокрема, і з позивачем в сумі 402207 грн. 80 коп., в тому числі податок на додану вартість 80441 грн. 56 коп. За висновком податкової інформації податковим органом встановлена відсутність об'єктів оподаткування по операціях з придбання товарів (послуг) у контрагентів-постачальників та по операціях з продажу цих товарів (послуг) підприємствам-покупцям за серпень 2014 року. Як вбачається з витягу АІС «Податковий блок», в системі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту було здійснено коригування показників позивача та його контрагента на підставі актів від 12 січня 2015 року № 3/22-0/37802872 та від 14 січня 2015 року № 13 (а.с. 180-188 т.1).

Колегіяя суддів зазначає, що вищевказана податкова інформація не є перевіркою господарської діяльності контрагента позивача по взаємовідносинам, в тому числі й з позивачем. Висновки про відсутність реального характеру правочинів податковий орган ґрунтує тільки на відсутності підприємства за юридичною адресою. Крім того, податкова інформація про неможливість проведення зустрічної звірки не є тотжньою результам проведеної зустрічної звірки, яка може бути джерелом отримання податкової інформації, визначеною статтею 83 Податкового кодексу України як підстава для висновків під час проведення перевірок. Сама по собі неможливість реалізації контролюючими органами визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок чи перевірок не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства платником податків.

До того ж на момент здійснення господарських операцій у серпні 2014 року контрагент позивача був зареєстрований у якості платника податку на додану вартість та знаходився в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, анулювання свідоцтва ТОВ «Екологічні ресурси України» як платника податку на додану вартість на підставі запису в ЄДР про відсутність підприємства за місцезнаходженням здійснене 15 вересня 2014 року. Апелянтом а ні суду першої інстанції, а ні сужу апеляційної інстанції не надані докази, що позивач міг знати про такі дії податкового органу стосовно його контрагента.

Щодо посилання апелянта на те, що копії сертифікатів та паспортів якості нафтопродуктів не підтверджують реальність господарських операцій, посилання апелянта на податкові декларації підприємств, якими були видані сертифікати та паспорти якості, та в яких не задекларовані господарські операції з ТОВ «Екологічні ресурси України», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Доказів чи доводів того, що позивачем укладена угода, яка суперечить діючому законодавству, відповідачем не наведено.

Крім того, Податковий кодекс України не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника від інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання віднесення певних сум до податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Якщо контрагент якимось чином порушив діюче законодавство або не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Податковий кодекс України також не зобов'язує платника податків (покупця) перевіряти від яких підприємств та коли отриманий товар, що є предметом договору, платником податків (продавцем).

Крім того, в матеріалах справи наявні письмові докази, які посвідчують використання у власній господарській діяльності отриманого позивачем товару, а саме: реєстр реалізації паливно-мастильних матеріалів кінцевому споживачу, придбаних у ТОВ «Екологічні ресурси України», рух паливно-мастильних матеріалів за вересень, жовтень 2014 року, договори з ТОВ «Добропільське АТП», ТОВ «Добропілля-Автотранс» та видані на підставі цих договорів видаткові, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, рахунки-фактури, довіреності (а.с. 147 - 160 т.1).

Крім того, між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 був укладений договір від 20 травня 2013 року № 1.1 оренди майнового комплексу «АЗС Піраміда», до якого зокрема, входять паливні колонки, через які здійснювалася реалізація палива. На виконання вказаного договору, який був дійсний до 31 грудня 2014 року, в матеріалах справи наявні копії наказів про прийняття на роботу операторів автозаправної станції, відомості на відпуск нафтопродуктів, звірка підсумків роботи терміналів, денні Z-звіти. Також між позивачем та Приватним підприємством «Піраміда АЗ.С» був укладений договір від 20 травня 2013 року № 3.1, відповідно до якого позивачем орендовані тягач КРАЗ, полупричеп цистерна, причеп бортовий. Виконання вказаного договору підтверджується товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів від 12 серпня 2014 року № 237 та від 15 серпня 2014 року № 336, подорожні листи вантажного автомобіля, наказ про прийняття на роботу водія, який фактично здійснював перевезення відповідно до зазначених накладних, копію його водійського посвідчення та свідоцтва про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, витяг з журналу довіреностей за серпень 2014 року (а.с. 118 - 133 т. 1).

Колегія суддів не приймає посилання апелянта на листи Управління державної автомобільної інспекції ГУМВС в Донецькій області від 10 грудня 2014 року та 15 січня 2015 року, відповідно до яких дій дозвільного характеру щодо автомобільних перевезень небезпечних вантажів у відношенні в тому числі позивача, не здійснювали, з огляду на наступне. Як було зазначено судом вище, позивач орендує за договором транспортний засіб тягач КРАЗ д.н. 082-22 у ПП «Піраміда АЗ.С». Позивачем суду надані погодження дорожнього перевезення небезпечного вантажу № 105-8712 НВ, № 105-9944 НВ, № 105-4648 НВ, № 105-8470 НВ, які були оформлені в УДАІ ГУМВС в Донецькій області Приватним підприємством «Піраміда АЗ.С» (на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за даним підприємством) та в яких вантажоотримувачем визначений і позивач. З пункту 2.9 акту перевірки від 12 січня 2015 року вбачається, що у відповідача була в наявності інформація щодо оренди позивачем як майнового комплексу «АЗС Піраміда», так і транспортних засобів ПП «Піраміда АЗ.С» (а.с.11-зворот т. 1).

Щодо помилок в товарно-транспортних накладних, на які посилається апелянт, колегія суддів зазначає, що такі помилки ніяким чином не впливають на формування платником податку податкового кредиту відповідно до норм Податкового кодексу України, та не можуть бути доказом відсутность реального характеру господарських операцій.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що на думку податкового органу сертифікати та паспорти якості, надані на перевірку позивачем, є фальшивими або підробленими. При цьому представник визнав, що а ні на час перевірки, а ні на теперішній час податковий орган не має відповідних доказів (висновку експерта, вироку в кримінальній справі, тощо) щодо вказаного посилання,

Вищевказані обставини та докази, які суд оцінює у їх сукупності відповідно до статті 86 КАС України, спростовують посилання відповідача щодо відсутності реального характеру у спірних господарських операціях. Суд також зазначає, що відповідач ґрунтує свої висновки на припущеннях. Жодного доказу, який би підтвердив висновок податкового органу щодо відсутності реального характеру у спірних господарських операціях відповідачем не надано.

Отже, колегія суддів вважає доведеним факт реальності господарських операцій з контрагентами та вважає за потрібне наголосити, що у податковому праві визнається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що йому відомо положення Податкового Кодексу України та Господарського кодексу України щодо права податкового органу звертатись до господарського суду з позовами про визнання господарських операцій (зобов'язань ) недійсними (нереальними). З такими позовами відносно ПП «КІА ПЛЮС» або його контрагента ТОВ «Екологічні ресурси України» податковий орган не звертався.

Крім того, підпунктом 20.1.30 п. 20.1 статті 20 Податкового кодексу України визначено право податкового органу право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 207 Господарського суду України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині; виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Тобто, з правового аналізу вказаних положень вбачається, що податковим органам, відповідно до покладених на нього функцій та повноважень, не надано права здійснення висновків в актах перевірки про нікчемність, або недійсність (нереальність) правочинів, укладених суб'єктами господарювання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача відсутні підстави для здійснення висновку про неправомірність віднесення позивачем сплачених сум до податкового кредиту, оскільки позивачем були надані всі необхідні копії первинних документів, що підтверджують право формування податкового кредиту. З огляду на що посилання апелянта на відсутність фактичних обставин, які б підтверджували реальність здійснення господарських операцій, є не тільки необґрунтованими, а й бездоказовими.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.71 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Добропільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області по даній справі не доведено правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 26 січня 2015 року № /661.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст. 160, ст.ст. 167, 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Добропільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі № 805/411/15-а залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

В повному обсязі ухвалу складено 22 квітня 2015 року.

Головуючий суддя І.В. Юрко

Судді Г.М. Міронова

А.А. Блохін