Справа № 826/1612/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2015 року № 826/1612/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

з позовомОСОБА_1
доШевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду з позовом до Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту - відповідач, Шевченківський РВ ГУ ДМСУ в м. Києві), в якому просить:

- визнати вимогу відповідача щодо сплати 87,15 грн. за платні послуги ДМС при оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і 120,00 грн. за бланк паспорта громадянина України для виїзду за кордон протиправними;

- зобов'язати відповідача прийняти від ОСОБА_1 заяву-анкету встановленого зразка з додатками без сплати 87,15 грн. за платні послуги ДМС та 120,00 грн. за бланк паспорта громадянина України для виїзду за кордон;

- зобов'язати відповідача оформити та видати позивачу паспорт громадянина України для виїзду за кордон, відповідно до вимог порядку оформлення та видачі паспорта визначеного законодавством України на підставі поданих позивачем документів.

Свої вимоги позивач обґрунтовує неправомірністю вимог відповідача щодо сплати позивачем додаткових послуг за отримання паспорту для виїзду за кордон, окрім тих, що визначені Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито», оскільки визначена цим Декретом сума покриває вартість витрат, пов'язаних з вчиненням дій щодо видачі закордонного паспорта, в тому числі і вартість бланку.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заперечень та документів - не надав.

З огляду на неявку в судове засідання представників відповідача, який згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України є таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі частини 6 статті 71, частини 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що 16 грудня 2014 року він звернувся до відповідача з пакетом документів на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, однак у зв'язку з відсутністю квитанцій про сплату платних послуг ДМС у сумі 87,15 грн. та вартості бланку паспорта в сумі 120,00 грн., працівник Шевченківського РВ ГУ ДМСУ в м. Києві відмовився прийняти відповідні документи.

Звернення до начальника Шевченківського РВ ГУ ДМСУ в м. Києві зі скаргою на дії інспектора не призвело до будь-яких результатів, що та стало підставою для звернення з відповідною скаргою до Головного управління ДМСУ в м. Києві.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 отримав лист від 05 січня 2015 року за підписом начальника Головного управління ДМСУ в м. Києві, в якому зазначено про запровадження з 01 січня 2015 року видачі паспортів громадян України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм та відповідних паспортів без такого носія. Одночасно наголошено, що з питанням оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон заявник може звернутися у будь-який підрозділ ДМСУ незалежно від місяця постійного проживання.

Посилаючись на звернення до відповідача з повним пакетом документів, подання яких передбачено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», а також з огляду на відсутність необхідності отримання платних послуг ДМС при оформленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною вимогу відповідача, сплатити 87,15 грн. за платні послуги ДМС при оформленні паспорта та 120,00 грн. за бланк такого паспорта.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості вимог заявлених позивачем суд виходить з наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері є Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-ХІІ від 21.01.1994 року у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон №3857-ХІІ).

Приписами статті 1 названого Закону закріплено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну.

Документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон (ст.2 Закону №3857-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №3857-ХІІ оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон провадиться громадянам України, які постійно проживають в Україні і досягли 18-річного віку, - за особистим клопотанням про отримання паспорта або через своїх законних представників до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Порядок оформлення, видачі, обміну, повернення, вилучення, знищення, визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначається Кабінетом Міністрів України. Бланки паспорта громадянина України для виїзду за кордон виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Крім того, статтею 7 названого Закону закріплено, що правила оформлення і видачі паспортів, їх тимчасового затримання та вилучення визначаються відповідно до цього Закону Кабінетом Міністрів України і підлягають опублікуванню.

Саме на реалізацію наведеної бланкетної норми, Кабінетом Міністрів України 31.03.1995 року було прийнято постанову №231, якою затверджено Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, які були чинні на момент звернення ОСОБА_1 до відповідача (далі по тексту - Правила №231).

Так, у пункті 10 згаданих Правил закріплено, що для оформлення паспорта у разі тимчасового виїзду за кордон подається:

1) заява-анкета встановленого зразка;

2) паспорт громадянина України, свідоцтво про народження (для осіб віком до 16 років) (після прийняття документів повертається);

3) копія виданої податковим органом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, крім осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи;

4) дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;

5) квитанція про сплату державного мита або документ, що підтверджує право на звільнення від його сплати.

Справляння державного мита за видачу паспорта також закріплено пунктом 9 Правил №231.

Відповідно до статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» №7-93 від 21 січня 1993 року платниками державного мита на території України є фізичні та юридичні особи за вчинення в їхніх інтересах дій та видачу документів, що мають юридичне значення, уповноваженими на те органами.

Пунктом 5 статті 2 та підпунктом «б» пункту 6 статті 3 названого Декрету закріплено, що державне мито справляється за видачу документів на право виїзду за кордон і про запрошення в Україну осіб з інших країн, за продовження строку їх дії та за внесення змін до цих документів та становить 170 грн.

Аналіз наведених вище положень нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що у разі надання громадянином України повного пакету документів, визначеного у пункті 10 Правил №231, проведення будь-яких інших платежів, окрім державного мита у розмірі, визначеному Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито» №7-93 від 21 січня 1993 року не передбачено.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 03 грудня 2013 року у справі №21-416а13 та від 17 грудня 2013 року у справі №21-441а13.

Проте, розглядаючи адміністративний позов ОСОБА_1 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначає позивач 16 грудня 2014 року він звернувся до відповідача з повним пакетом документів, який закріплений у пункті 10 Правил №231, що не спростовано відповідачем у запропоновані судом термін і спосіб. Однак відповідні документи у позивача прийняті не були.

Наведених вище правовими нормами закріплено, що громадянам України гарантовано право на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Пунктом 13 Правил №231 також закріплено, що підставою для оформлення паспорта/проїзного документа чи обґрунтованої відмови у його видачі є рішення, прийняте начальником (або його заступником) відповідного територіального органу або підрозділу, посадовою особою дипломатичного представництва чи консульської установи України в порядку, встановленому відповідно МВС і МЗС.

Отже на законодавчому рівні закріплено обов'язок відповідного державного органу прийняти у громадянина України документи для оформлення паспорта та тільки за результатами їх розгляду суб'єкту владних повноважень надано право прийняти рішення про оформлення паспорта або рішення про відмову у його видачі з обґрунтуванням підстав його прийняття.

З огляду на відсутність у суду підстав для сумніву щодо достовірності тверджень позивача про вчинення відповідачем дій щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а також ненадання відповідачем будь-яких заперечень з цього приводу, суд приходить до висновку про допущення Шевченківським РВ ГУ ДМСУ в м. Києві протиправної бездіяльності та в силу положень частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, і з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, про необхідність вийти за межі позовних вимог та постановити рішення про зобов'язання відповідача прийняти пакет документів ОСОБА_1

Тим часом вимоги ОСОБА_2 про визнання вимоги відповідача щодо сплати 87,15 грн. за платні послуги ДМС при оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон та 120,00 грн. за бланк паспорта громадянина України для виїзду за кордон протиправною на переконання суду задоволенню не підлягають у зв'язку з ненаданням позивачем будь-яких доказів на підтвердження вчинення суб'єктом владних повноважень таких дій.

Так само не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача оформити та видати йому паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до положень пункту 13 Порядку №231, який був чинних на момент звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а також приписів Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152, який на момент розгляду справи регулює відповідне питання, прийняття рішення про оформлення та видачу особі паспорта чи про відмову у видачі паспорта покладається на територіальний орган або підрозділ ДМС.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження територіального органу або підрозділу ДМС щодо вирішення питання про прийняття рішення про оформлення та видачу особі паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.11, 69-71, 94, ч.6 ст.128, ст.ст.158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, які полягають у відмові у прийнятті у ОСОБА_1 пакету документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Зобов'язати Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві прийняти у ОСОБА_1 документи для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.А. Добрівська