Справа № 310/12675/13-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

30 березня 2015 року м. Київ В/800/1624/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі :

Калашнікової О.В.,

Сороки М.О.,

Маслія В.І.,

Розваляєвої Т.С.,

Логвиненко А.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_6

про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 грудня 2014 року

у справі ОСОБА_6

до Бердянської міської ради, Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області,

третя особа - ОСОБА_7

про скасування рішень,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулась з заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 грудня 2014 року, прийнятої за результатами перевірки її касаційної скарги на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року у цій справі.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 грудня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом України вказаної ухвали Вищого адміністративного суду України, заявник ставить питання про її скасування, посилаючись на неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права, а саме: ст.119 Земельного Кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Судами попередніх інстанцій у справі встановлено, що пунктом 26 рішення Ради від 27 вересня 2007 року № 14 ОСОБА_7 надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки, а пунктом 3.20 рішення Ради від 2 жовтня 2008 року № 15 вирішено передати у власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,09 гектара у АДРЕСА_1. 4 грудня 2008 року на вказану ділянку ОСОБА_7 видано державний акт про право власності серії НОМЕР_1.

Судами попередніх інстанцій звернуто увагу на те, що у грудні 2007 року ОСОБА_8 (у зв'язку зі смертю позивача здійснено заміну позивача правонаступником -ОСОБА_6.) зверталася до Ради із заявою про виділення у власність земельної ділянки, у розгляді якої відмовлено, оскільки заявник не подала належних документів, зокрема, картографічних матеріалів щодо вибору ділянки.

Судами попередніх інстанцій із посиланням на докази, досліджені під час судового розгляду справи, також встановлено, що стверджуючи про своє переважне право на земельну ділянку, позивач не підтверджує його жодними доказами, обмежуючись виключно твердженням про оброблення землі протягом тривалого періоду.

Посилаючись на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, у тому числі щодо відсутності доказів, які б підтверджували порушення прав позивача, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погодилася з позицією судів щодо відсутності факту порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача у зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення. При цьому суд касаційної інстанції послався на те, що положення Земельного Кодексу пов'язують виникнення права на землю за набувальною давністю з відповідною процедурою, якій передує подання заяви до суб'єкта владних повноважень.

Оскільки ОСОБА_8 звернулася до суб'єкта владних повноважень - Бердянської міської Ради із заявою про виділення їй земельної ділянки вже після надання Радою згоди на розроблення проекту землеустрою спірної ділянки третій особі (ОСОБА_7) і позивач не спростувала наведеної обставини, висновки судів щодо відсутності порушення прав позивачки зумовлені встановленими у справі обставинами.

На підтвердження доводів заяви щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції наведених норм, заявник посилається на судові рішення колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 18.06.2014 року по справі №К/800/21730/12, від 02 липня 2014 року по справі №К/800/65855/12.

Зокрема, у справі №К/800/21730/12від 18.06.2014 року суди попередніх інстанцій виходили з обґрунтованості відмови Сімферопольської міської ради у вирішенні питання щодо надання земельних ділянок у власність з мотивів відсутності згоди Сімферопольського державного лісомисливського господарства на вилучення земельної ділянки. Суд касаційної інстанцій, погоджуючись з висновками судів щодо необґрунтованості позовних вимог, вказав на те, що у спірних правовідносинах органом, уповноваженим на розпорядження земельною лісовою ділянкою площею понад 1 гектар, розташованою за межами населеного пункту, є Кабінет Міністрів України. Також послався на те, що норма статті 119 Земельного кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися з 1 січня 2017 року.

Щодо справи №К/800/65855/12 від 02.07.2014 року, в якій предметом спору було рішення Сарненської міської ради від 10.12.2004 №959, яким земельну ділянку несільськогосподарського призначення включено до переліку земельних ділянок, що підлягають продажу та надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо надання у власність шляхом викупу земельної ділянки за рахунок земель наданих в постійне користування, судами попередніх інстанцій з посиланням на вимоги ст.ст. 10, 17, 19, 23, 30 Земельного Кодексу України зроблено висновок щодо відсутності будь-яких рішень щодо надання позивачу у власність чи у користування повноважним органом місцевого самоврядування земельної ділянки. При цьому судом касаційної інстанції звернуто увагу не те, що факт порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача у зв'язку з прийняттям оскаржуваних рішень з мотивів наявності у позивача дозволу на відкриття об'єкту комерційного призначення є недоведеним.

Таким чином, касаційними інстанціями приймались різні за змістом рішення не внаслідок неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, а внаслідок встановлення під час їх розгляду різних обставин справи, а правовідносини щодо яких вони прийняті не є подібними, у зв'язку з чим немає підстав вважати, що у подібних правовідносинах одні й ті ж самі норми матеріального права застосовані неоднаково.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності подібності правовідносин у вищезазначених справах, зокрема, щодо умов застосування правових норм та тотожних предмета спору, оскільки подібними є правовідносини, які мають тотожний суб'єктний склад, об'єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для можливого допуску до провадження про перегляд рішення у відповідності до ст. 237 КАС України Верховним Судом України оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтею 237, 240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Відмовити ОСОБА_6 у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до Бердянської міської ради, Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області, третя особа - ОСОБА_7 про скасування рішень.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : (підписи)