Справа № 826/5065/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 березня 2015 року № 826/5065/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Данилишин В.М. Качура І.А. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2
до Державної фіскальної служби України Міністерства доходів і зборів України

провизнання протиправними дій, скасування наказу, зобов'язання утриматись від вчинення дій
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів і зборів України про визнання протиправними дій щодо прийняття наказу від 25.12.2014 №397, скасування наказу від 25.12.2014 №397 з підстав не поширення на позивачів критеріїв передбачених п. 4 частини 2 ст. 3 Закону №1682; зобов'язання утриматись від вчинення дій по звільненню позивачів на підставі положень Закону №1682 у зв'язку з тим, що вони у певний час перебували на певних посадах.

Позовні обґрунтовано відсутністю у відповідачів законодавчих підстав для застосування до позивачів заборон, визначених п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону №1682.

Представник відповідачів заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що позивачі підпадають під критерії визначені п. 4 ч. 2 ст.3 Закону №1682.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 працює на посаді заступника директора департаменту правової роботи Державної фіскальної служби України.

ОСОБА_2 працює на посаді першого заступника начальника Міжрегіонального Головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників.

Наказом Голови Державної фіскальної служби від 25.12.2014 №397 затверджено список посадових осіб апарату ДФС України та керівників територіальних органів, до яких застосовуються заборони, передбачені частиною 3 ст.1 Закону на основі критеріїв визначених пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 3 Закону від 16 вересня 2014 року №1682-VII (далі - Закон), відповідно до якого заборони передбачені частиною 3 ст.1 Закону застосовуються, зокрема, до ОСОБА_1 (п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, абз 5 пп. 1 п. 14 Порядку №563) та ОСОБА_2 (п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, абз 5 пп. 1 п. 14 Порядку №563).

Не погоджуючись із оскарженим наказом, вважаючи дії відповідача щодо його прийняття протиправними, а наказ таким, що підлягає скасуванню, позивачі звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Частиною 1 ст. 1 Закону визначено, що для застосування до особи процедури визначеної даним Законом необхідно, щоб остання своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

У відповідності до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року N 1906-IV чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згадуваною Резолюцією №1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі "Турек проти Словаччини", від 24.04.2007 року у справі "Матиєк проти Польщі",від 17.07.2007 року у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 року у справі "Любох проти Польщі").

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Проте, відповідачами не надано належних доказів вчинення позивачами таких дій, прийняття ними згаданих рішення чи допущення бездіяльності, що були б спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що вказує на необґрунтованість оскарженого наказу .

Крім того, для застосування заборон, визначених ч. 3 ст. 1 Закону, особа повинна відповідати критеріям визначеним у ст. 3 зазначеного Закону.

Так, п. 4. ч. 2 ст. 3 Закону визначено, що такими особами є особи, які обіймали посаду (посади) у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 та не були звільненні в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Підставою для прийняття відповідачем оскарженого наказу стало перебування ОСОБА_1 у період з 21.06.2013 по 16.05.2014 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві та ОСОБА_2 у період з 27.06.2013 по 28.04.2014 на посаді першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві.

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Однак, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами 11 та 13 лютого 2014 року було подано на ім'я Міністра доходів і зборів України заяви про звільнення, які не були реалізовані, з незалежних від позивачів обставин.

Факт подання таких заяв підтверджується відповідачами.

Враховуючи, що Міністерством доходів і зборів України допущено бездіяльність щодо не звільнення позивачів з займаних посад за власним бажанням, на думку суду, на позивачів не можуть поширюватися критерії для визначення заборони, встановленої п. 3 ст. 1 Закону, з підстав, що останні за власним бажанням не звільнились з посад у визначений період часу.

Крім того, Законом визначено, що заборони, визначені ч. 3 ст. 1 цього Закону поширюються на керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику.

За змістом постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 №229 податкові інспекції у Шевченківському та у Деснянському районах Головного управління Міндоходів у місті Києві віднесено до територіальних органів Міністерства доходів і зборів України.

Проте, текст згадуваного Закону не надає визначення терміну «територіального (регіонального) органу» центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику.

Натомість визначенння такого терміну надає Закону України "Про стимулювання розвитку регіонів", за яким до регіонів в Україні віднесено виключно території Автономної Республіки Крим, областей, міста Київа та Севастополя.

З системного аналізу норм Закону України "Про стимулювання розвитку регіонів" та постанови від 20.03.2013 №229 вбачається, що територіальними (регіональними) органами Міністерства доходів і зборів України в розумінні Закону є саме органи Міндоходів обласного рівня.

А державні податкові інспекції районів у місті Києві не є територіальними органами облісного рівня та не є територіальними (регіональними) органами виконавчої влади, що реалізує податкову політику, в розумінні п. 4. ч. 2 ст. 3 Закону.

Отже, посади заступників начальника Державної податкової інспекції районного рівня у місті Києві не підпадають під критерії визначені згадуваною статтею Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями Закону та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563 чітко передбачено алгоритм дій керівника органу владних повноважень та його структурного підрозділу (служба персоналу) по проведенню процедури визначеної даним Законом, а також дій посадової службової особи (працівника), щодо подання заяви для проведення перевірки.

Згадуваними законодавчими актами не передбачено права видання наказу про затвердження списку посадових осіб апарату ДФС України та керівників територіальних органів до яких застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону на основі критеріїв, визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 3 зазначеного Закону чинним законодавством. Отже при прийнятті оскарженого наказу відповідачем порушено процедуру визначену вказаними нормативними актами.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ДФС України від 25.12.2014 за № 397 в частині, що стосується позивачів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо визнання дій відповідача по складанню та виданню наказу від 25.12.2014 р. за № 397 протиправними, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, оскільки, на думку суду, визнання протиправним оскаржуваного наказу є достатнім способом захисту прав позивачів.

Відповідно до частини першої та другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний може містити вимогу про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування наказу ДФС України від 25.12.2014 за № 397 "Про затвердження списку" та судом встановлено, що на позивачів не поширюються критерії для визначення заборони, встановленої п. 3 ст. 1 Закону, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача утриматися від вчинення дій по звільненню ОСОБА_1, ОСОБА_2 із займаних посад з підстав непоширення на позивачів критеріїв, передбачених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону від 16 вересня 2014 року №1682-VII.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами не доведена правомірність оскарженого наказу, в частині, що стосується позивачів, водночас позивачем частково доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 69 - 71, 94, 122, 160- 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 25.12.2014 №397 в частині, що стосується ОСОБА_1, ОСОБА_2.

3. Зобов'язати Державну фіскальну службу України утриматися від вчинення дій по звільненню ОСОБА_1 із займаної посади з підстав непоширення критеріїв, передбачених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону від 16 вересня 2014 року №1682-VII.

4. Зобов'язати Міністерство доходів і зборів України утриматися від вчинення дій по звільненню ОСОБА_2 із займаної посади з підстав непоширення критеріїв, передбачених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону від 16 вересня 2014 року №1682-VII.

5. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді В.М. Данилишин

І.А. Качур