Справа № К/9991/4536/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/4536/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого: Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Бутенка В.І.,
Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Головної державної інспекції на автомобільному транспорті про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року, -

встановив:

У січні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в Ленінський районний суд міста Миколаєва з позовом, у якому просив визнати неправомірною бездіяльність Головної державної інспекції на автомобільному транспорті щодо контролю за інформаційним забезпеченням пасажирів на пасажирському автомобільному транспорті та щодо забезпечення пасажирів інформацією українською мовою при перевезеннях пасажирським автомобільним транспортом, а також стягнути з відповідача на його користь 3000 гривень як компенсацію за завдану йому моральну шкоду.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що Головна державна інспекція на автомобільному транспорті не забезпечила виконання вимог Закону України «Про мови в Українській РСР» від 28 жовтня 1989 року № 8312-XI (далі - Закон № 8312-XI) при організації перевезень на пасажирському автомобільному транспорті.

Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Головної державної інспекції на автомобільному транспорті щодо контролю за інформаційним забезпеченням пасажирів на пасажирському автомобільному транспорті та щодо забезпечення пасажирів інформацією українською мовою при перевезеннях пасажирським автомобільним транспортом. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 компенсацію моральної шкоди в розмірі 120 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головна державна інспекція на автомобільному транспорті не вживає заходів для перевірки виконання вимог Закону № 8312-XI на пасажирському автомобільному транспорті, a саме: не перевіряє наявність маршрутних табличок з інформацією на українській мові.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року постанову Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2009 року скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем у межах наданих йому повноважень вживались відповідні заходи щодо забезпечення виконання автомобільними перевізниками на пасажирському транспорті на території Миколаївської області вимог Закону № 8312-XI, нормативно-правовими актами не передбачено будь-яких санкцій за порушення автомобільними перевізниками вимог вказаного Закону.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, посилаючись на порушення цим судом норм права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року та залишити в силі постанову Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2009 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно відповідати вимогам законності і обґрунтованості. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Це випливає з конституційного принципу законності. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, обґрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Однак, рішення судів попередніх інстанцій у цій справі не можна вважати такими, що відповідають вимогам законності і обґрунтованості.

Судами встановлено, що 16 липня 2008 року ОСОБА_4 звернувся до Головної державної інспекції на автомобільному транспорті із заявою про вжиття заходів для забезпечення виконання вимог Закону № 8312-XI на пасажирському автомобільному транспорті.

18 серпня 2008 року відповідач надав позивачеві відповідь за № 41/2-8-1984/0/9, у якій ОСОБА_4 повідомляється, що Головна державна інспекція на автомобільному транспорті не є основним виконавцем Закону № 8312-XI при здійсненні пасажирських перевезень автомобільним транспортом.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України.

За приписами пункту 27 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, залежно від виду сполучення на автобусах розміщується така інформація: у разі здійснення міжміських та міжнародних перевезень на передньому і боковому трафаретах - найменування початкового та кінцевого пунктів маршруту (у разі здійснення міжнародних перевезень інформація подається двома мовами у два рядки: верхній - українською, нижній - мовою держави, до якої здійснюється перевезення).

Кабінет Міністрів України постановою від 8 листопада 2006 року № 1567 затвердив Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб'єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, наявністю відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням ними ліцензійних умов, а також процедуру здійснення державного нагляду за забезпеченням такими суб'єктами господарювання безпеки автомобільних перевезень (пункт 1).

У пунктах 2-4 вказаного Порядку визначено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб'єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Головавтотрансінспекція, її територіальні управління в областях, Автономній Республіці Крим, мм. Києві та Севастополі. Державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок. Планові, позапланові та рейдові перевірки можуть проводитися із залученням спеціалістів органів внутрішніх справ і науково-дослідних установ (за погодженням з їх керівниками) з питань, що належать до їх компетенції.

За змістом пункту 31 зазначеного Порядку за результатами розгляду справи про порушення керівник органу державного контролю або його заступник за наявності підстав виносить припис щодо усунення порушень законодавства про автомобільний транспорт. Припис підлягає обов'язковому виконанню в зазначений у ньому строк. Про виконання припису уповноважена особа суб'єкта господарювання повинна письмово повідомити керівникові органу державного контролю.

Згідно пункту 1 Положення про Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2004 року № 1190 (далі - Положення), Головна державна інспекція на автомобільному транспорті (Головавтотрансінспекція) є урядовим органом державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті, що діє у складі Мінтрансзв'язку і йому підпорядковується.

За змістом пункту 3 вказаного Положення основними завдання Головавтотрансінспекції, крім іншого, є участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом та здійснення відповідно до законодавства контролю у сфері надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

У статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року № 2344-III визначено відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Вирішуючи цей спір суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_4 в частині визнання неправомірною бездіяльності Головної державної інспекції на автомобільному транспорті щодо контролю за інформаційним забезпеченням пасажирів на пасажирському автомобільному транспорті та в частині визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо забезпечення пасажирів інформацією українською мовою при перевезеннях пасажирським автомобільним транспортом - підлягають задоволенню на підставі статті 10 Конституції України, Закону № 8312-XI і Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідності до положень статті 56 Конституції України, за можливе частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення компенсації моральної шкоди в розмірі 120 гривень.

Протиправність, неправомірність оспорюваних рішень, дій чи бездіяльності відповідача підлягає доведенню в судовому процесі відповідно до предмету спору. Підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди має бути доведеність та наявність зв'язку між його протиправними, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю та завданою внаслідок цих рішень, дій чи бездіяльності позивачеві шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що Територіальним управлінням Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Миколаївській області протягом 2008 року та у січні-лютому 2009 року відповідно до графіку роботи проводилась робота щодо припинення нелегальної діяльності на ринку автомобільних перевезень та забезпечення контролю дотримання перевізниками ліцензійних умов, дійшовши висновку, що відповідачем у межах наданих йому повноважень вживались відповідні заходи щодо забезпечення виконання автомобільними перевізниками на пасажирському транспорті на території Миколаївської області вимог Закону № 8312-XI, хоча ОСОБА_4 в позовній заяві та касаційній скарзі вказує на всю територію України, а не однієї області.

Згідно до вимог частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З матеріалів справи вбачається, що вирішуючи спір суди не вжили всіх передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування обставин у даній справі, поза увагою судів залишились вимоги статей 11, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, які зобов'язують суд до активного вжиття заходів щодо з'ясування обставин справи, та щодо законності і обґрунтованості ухваленого судового рішення.

За правилами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини, які підлягають доведенню в судовому процесі відповідно до предмету спору.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року та постанову Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головної державної інспекції на автомобільному транспорті про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення моральної шкоди - скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Бутенко В.І.

Олексієнко М.М.