Справа № 2а-5706/09/1370
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року м. Київ К/9991/74892/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Західенергокомплект" на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2012

у справі № 2а-5706/09/1370

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Західенергокомплект"

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова

Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Західенергокомплект" звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень - рішень: № /0/14467 від 23.06.2009; № /0/14468 від 23.06.2009.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2010 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2012 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2010 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції позивач оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції при вирішення спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем про проведено виїзну планову документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.2007 по 31.12.2008 та складено акт №794/124/23-120/23884881 від 21.05.2009.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: № /0/14467 від 23.06.2009, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 21670, 05 грн.: основний платіж 14447 грн., штрафні (фінансові) санкції 7223, 05 грн.; №/0/14467 від 23.06.2009, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання по податку на прибуток в розмірі 56250 грн.: основний платіж 37500 грн., штрафні (фінансові) санкції 18750 грн.

В порядку адміністративного оскарження відповідачем направлено позивачу податкові повідомлення-рішення: №/1/20345 від 03.09.2009; №/1/20229 від 03.09.2009.

Перевіркою встановлено порушено позивачем вимог Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 37500 грн. та порушено п. 1.7, п. 1.8 ст.1, п. 4.1, пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6, пп. 7.2.3, пп. 7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість", занижено податок на додану вартість в сумі 14447 грн.

На час виникнення спірних правовідносин порядок формування валових витрат платника регулювався Законом України „Про оподаткування прибутку підприємств".

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 названого Закону валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

В силу вимог пп. 5.2.1 п. 5.2 цієї ж статті Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону заборонено відносити до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість" (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї ж статті Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З викладених правових норм випливає, що при реалізації права на податковий кредит та на формування валових витрат платник повинен довести факти придбання товарів (робіт, послуг) з метою виконання операцій, які є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, платник повинен представити належним чином оформлені первинні облікові документи на купівлю товарів, робіт, послуг, у тому числі й податкові накладні.

Зазначені документи повинні відповідати встановленим законодавством вимогам, містити несуперечливу та достовірну інформацію, підтверджувати реальність виконання платником відповідних господарських операцій.

При реалізації права на податковий кредит та на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат платник повинен довести факти придбання товарів (робіт, послуг) з метою виконання операцій, які є об'єктом оподаткування податку на додану вартість та податку на прибуток, платник повинен представити належним чином оформлені первинні облікові документи на купівлю товарів (робіт, послуг) та податкові накладні.

Зазначені документи повинні відповідати встановленим законодавством вимогам, містити несуперечливу та достовірну інформацію, підтверджувати реальність виконання платником відповідних господарських операцій.

Як встановили суди, подані платником документи на обґрунтування понесених витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) у їх сукупності не відповідають вимогам, встановленим ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та не підтверджують фактичне надання послуг, передбачених договорами.

Спірні акти про надання послуг не містить усі необхідні для первинних документів реквізити, не визначено зміст господарської операцій та не підтверджує обставин виконання послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій стосовно того, що не надано всіх належних доказів реальності отримання від ПП „Профліга" та СПД-ФО ОСОБА_3 послуг та їх результатів.

ТОВ „Зазіденергокомплект" поставило ВАТ Авіакомпанія „Дніпроавіа" 10 штук багажно-вантажних візків, собівартість яких, з врахуванням наданих транспортних послуг ПП „Трек-Захід", становить 182264 грн., а вартість реалізації 179584 грн., що на 2680 грн. менше собівартості такої продукції.

Відповідно до абзацу 1 пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств" (Закон № 334/94-ВР), якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням норм попередніх підпунктів цього пункту, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна та майнових прав.

З метою оподаткування терміни "справедлива вартість", "ринкова вартість" та "чиста вартість реалізації", які використовуються в національних положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку та національних стандартах з питань оцінки майна і майнових прав, прирівнюються до терміну "звичайна ціна", визначеного цим Законом (пп. 1.20.5-1 п. 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР).

Визначення податковим органом позивачу податкових зобов'язань по податку на додану вартість із рівня собівартості товару відповідає нормам пункту 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, оскільки звичайну ціну не можна встановити на підставі цін, що склалися на ринку ідентичних (однорідних) послуг при співставних умовах реалізації.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Західенергокомплект" на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2012 у справі № 2а-5706/09/1370 слід відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Західенергокомплект" відхилити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2012 у справі № 2а-5706/09/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко