Справа № 826/18186/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

22 січня 2015 року м. Київ № 826/18186/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача-1 - Дубняк Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання позивача у адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1
до Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області
про визнання незаконними дій, скасування наказу №10/12-ОС від 23.10.2014 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.12.2014 року, просив:

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю управління Служби безпеки України у Вінницькій області;

- скасувати наказ Голови Служби безпеки України №10/12-ОС від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю управління Служби безпеки України у Вінницькій області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю управління Служби безпеки України у Вінницькій області;

- стягнути на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день ухвалення судового рішення;

- виключити прізвище ОСОБА_1 зі списку осіб, які підлягають люстрації та не мають права займати посади в державних органах на 10 років, розміщеного на сайті Міністерства юстиції України.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що з огляду на посади, які він обіймав у період з 12 грудня 2011 року по 22 лютого 2014 року спірним наказом Голови Служби безпеки України №10/12-ОС від 23.10.2014 року, його було звільнено з посади заступника начальника управління (полковник) - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю на підставі пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». Дане рішення прийнято у зв'язку із обійманням позивачем з 12 грудня 2011 року по 02 лютого 2013 року посади заступника начальника управління Служби безпеки України в Одеській області відповідно до наказу Голови Служби безпеки України №1351-ос від 12.12.2011 року та 13.09.2013 року по 22 лютого 2014 року - заступника начальника управління Служби безпеки України у Хмельницькій області згідно наказу Голови Служби безпеки України №1059-ОС від 13.09.2013 року. Термін перебування на вказаних посадах у певний період часу в своїй сукупності формально відповідає критеріям, визначеним п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади» (далі також - Закон).

Наявність вказаних обставин дають підстави для застосування і передбаченої в ч.3 ст.1 Закону заборони протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).

В позовній заяві та в своїх усних поясненнях, наданих під час розгляду справи по суті позивач, вказував на неврахування відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу вказаних у частині 2 статті 1 Закону мети даного нормативно-правового акта, а саме: недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Застосування положень даного Закону має ґрунтуватися на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Зазначені в частині 2 статті 1 дії підпадають під визначення відповідних статей Кримінального кодексу та за своїм змістом є суспільно небезпечними винними діяннями, відповідальність за які прямо передбачена розділом І та ХVI Особливої частини Кримінального кодексу України.

Реалізація принципу невідворотності покарання та презумпції невинуватості згідно зі ст.2 КПК України є одним з головних завдань кримінального судочинства. Лише шляхом проведення повного та неупередженого розслідування можливо встановити наявність чи відсутність у діях певної особи складу кримінального правопорушення.

Позивач стверджує, що стосовно його причетності до узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини жодного розслідування проведено не було; жодним із судових рішень його причетність до вказаних дій або заходів не доведено; йому не оголошено про підозру та не висунуто звинувачення у вчиненні жодного кримінального правопорушення.

За час робити на певних посадах в період з 12 грудня 2011 року по 22 лютого 2014 року позивачем, за його твердженням, не допускалося випадків порушення вимог Конституції України, Законів України, прав чи свобод інших громадян, як і не вчинялось дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 або підриву основ національної безпеки і оборони України.

Відтак, звільнення позивача з займаної посади лише на підставі включення до переліку певних посад, без встановлення його індивідуальної відповідальності та недоведеності у причетності до вчинення будь-якого кримінального правопорушення є незаконним і таким, який суперечить меті та цілі вказаного Закону та порушує право позивача на працю і доступ до державної служби.

Позиція позивача ґрунтується на тому, що спірний наказ про його звільнення суперечить приписам Конституції України.

Так, позивач акцентує увагу, що відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Приписи Закону України «Про очищення влади» щодо критеріїв віднесення співробітників Служби безпеки України до категорії осіб, на яких розповсюджують колективну відповідальність вказаних осіб за діяльність визначених Законом державних органів в цілому, що за твердженням позивача прямо суперечить вимогам частини другої статті 61 Конституції України (юридична відповідальність особи має індивідуальний характер) та статті 62 Конституції України (презумпція невинуватості особи до моменту доведення її вини у встановленому законом порядку).

Позивач також зазначає, що встановлена нормами Закону України «Про очищення влади» відповідальність поширюється на правовідносини, що мали місце до набрання ним законної сили, що не узгоджується з приписами статті 58 Конституції України, відповідно до яких, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Проходження служби позивачем служби в органах Служби безпеки України на певних посадах, як зазначає останній, жодним нормативно-правовим актом на момент їх зайняття не визнавалось порушенням законодавства.

Позивач наголошує, що оскільки норми частини третьої статті 1 та пункту 4 частини другої статті 3 Закону не пом'якшують або скасовують відповідальність особи, а навпаки, запроваджують її, їх застосування до позивача, виходячи з наведених приписів Конституції України, є протиправними.

Положення Закону України «Про очищення влади» на переконання позивача не узгоджуються з нормами, закріпленими в статті 21 Конституції України (усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах), в частині третій статті 22 Конституції України (при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод), в частині першій статті 24 Конституції України (громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками).

В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на рішення Конституційного Суду України, якими надано тлумачення принципу верховенства права від 29 червня 2010 року за №17-рп/2010, а також на рішення Суду від 22 вересня 2015 року за №5-рп/2005.

ОСОБА_1 також звертає увагу суду на положення статті 38 Основного закону України, яка гарантує громадянам рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування, а також на визначене статтею 43 конституційне право кожного мати право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Так, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності(ч.2 ст.43), громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ч.7 ст.43).

Право на працю та доступ до державної служби гарантуються також Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права (ст.ст.2, 6) та Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (ст.25).

Держава гарантує, що закріплене в Конституції України право позивача на працю буде реалізуватись без будь-яких обмежень. Водночас звільненням ОСОБА_1 з посади на підставі Закону України «Про очищення влади» це право, за твердженням позивача, нівельовано і порушено.

Щодо визначеної в п.3, 7, 8 частини 1 статті 3 Закону вимоги про позбавлення права обіймати протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), позивач вказує, що за своєю суттю заборона обіймати певні посади є мірою відповідальності, яка полягає в обмежені прав і свобод людини та втілена у чинному законодавстві як кримінальне покарання (ст.55 КК України). Підставою для юридичної відповідальності є склад правопорушення, а покарання застосовується за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину.

В контексті наведеного позивач зазначає, що відповідно до положень ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Крім іншого, в обґрунтування позову позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві з урахуванням наведених вище обґрунтувань.

Представник відповідача проти позову заперечив, вказавши на правомірність оскаржуваного наказу, прийнятого на підставі імперативних норм Закону України «Про очищення влади», які не були визнані у встановленому законодавцем порядку неконституційними.

У взаємозв'язку з наведеним, суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст.150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Під час розгляду справи позивач звернувся із клопотанням про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України. Одночасно позивач заявив клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п.4 ч.2 ст.156 КАС України.

Дослідивши зміст позовної заяви та додаткових пояснень до неї, а також письмового клопотання представника позивача, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів позивача окремі вищезгадані положення Закону України «Про очищення влади» наведеним вище положенням Конституції України та, відповідно, у зв'язку з необхідністю з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України.

Керуючись ст.ст.9, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Звернутися до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади», а саме:

- частини третьої статті 1, пунктів 4, 8 частини першої статті 3, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України (разом із копіями позовної заяви, та письмовим клопотанням).

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.А. Добрівська