Справа № 2а-11452/12/0170/20
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2015 р. м. Київ К/800/21281/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 09 листопада 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Красногвардійської районної державної адміністрації Автономної Республіки Крим (далі - Красногвардійська РДА АР Крим), третя особа - Міністерство фінансів Автономної Республіки Крим (далі - Мінфін АР Крим), про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із адміністративним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що розпорядженням Голови Красногвардійської РДА в АР Крим від 01 жовтня 2012 року № 97-к її звільнено з посади керівника фінансового управління Красногвардійської РДА за грубе порушення бюджетного законодавства відповідно до пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підставою звільнення стала довідка про результати перевірки виконання та формування зведеного бюджету Красногвардійського району за 2011 рік і 8 місяців 2012 року, а також лист Мінфіну АР Крим від 19 вересня 2012 року №4044/19-24-14 про допущенні позивачем порушення у сфері бюджетного законодавства внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов'язків. Вважаючи звільнення незаконним, просила суд визнати протиправним і скасувати розпорядження Голови Красногвардійської РДА в АР Крим від 01 жовтня 2012 року №97-к в частині її звільнення, поновити на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 09 листопада 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалення нового рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи, наданим доказам, зокрема, у розпорядженні 01 жовтня 2012 року № 97-к та Мінфіну АР Крим від 19 вересня 2012 року №4044/19-24-14 відсутня інформація щодо одноразового грубого порушення, вчиненого позивачем, не зазначено який проступок нею вчинено. Зазначає, що впродовж 2012 року неодноразово інформувала відповідачів про наявність дефіциту бюджетних асигнувань на виплату заробітної плати педагогічним працівникам, що підтверджується довідками.

Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що з 21 червня 2010 року ОСОБА_4 проходила державну службу на посаді керівника фінансового управління Красногвардійської РДА АР Крим.

Розпорядженням Голови Красногвардійської РДА в АР Крим від 01 жовтня 2012 року № 97-к позивача звільнено з посади керівника фінансового управління Красногвардійської РДА АР Крим з 01 жовтня 2012 року за грубі порушення бюджетного законодавства.

Розпорядженням Голови Красногвардійської РДА в АР Крим від 05 листопада 2012 року №122-к пункт 1 розпорядження від 01 жовтня 2012 року № 97-к «Про звільнення ОСОБА_4 доповнено словами «за пунктом 1 статті 41 КЗпП України» після слів «бюджетного законодавства».

Підставою звільнення ОСОБА_4 стали довідка про результати перевірки виконання та формування зведеного бюджету Красногвардійського району за 2011 рік і 8 місяців 2012 року, лист Мінфіну АР Крим від 19 вересня 2012 року №4044/19-24-14 та погодження Мінфіну України АР Крим від 01 жовтня 2012 року.

Як зазначено у цих документах, під час перевірки встановлено факт приховування дефіциту коштів по власному районному бюджету на галузь освіти, станом на 01 вересня 2012 року у сумі 5670,00 тис. грн, що призвело до того, що всі установи бюджетної сфери району забезпечені асигнуваннями на виплату заробітної плати, крім закладів освіти. У повному обсязі до кінця року забезпечено фонд заробітної плати по схемним окладами, проте по доплатам і надбавкам обов'язкового характеру склався дефіцит коштів.

Крім того, позивачем не виконано рекомендації, викладені у листі Мінфіну АР Крим від 27 липня 2012 року №08-29/1276 щодо уточнення потреби в асигнуваннях по оплаті праці і енергоносіям до кінця року, не допускати необов'язкових виплат по фонду оплати праці; забезпечити збільшення асигнувань на оплату праці і енергоносіїв за рахунок вільних залишків по власному районному бюджету в сумі 900,5 тис. грн. і надпланових надходжень по податкам і зборам загального фонду.

За висновками перевірки така ситуація склалася через бездіяльність керівника фінансового управління Красногвардійської РДА АР Крим ОСОБА_4, що виразилось у невиконанні вимог посадової інструкції та вимог бюджетного законодавства і призвело до загрози невиплати заробітної плати працівникам галузі освіти Красногвардійського району.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що факти порушень, допущених ОСОБА_4 при виконанні своїх службових обов'язків знайшли підтвердження під час розгляду справи, а тому позивача правомірно звільнено з посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Проте, з такими висновками погодитись неможливо.

Правовідносини з питань призначення та звільнення керівника фінансового управління місцевої державної адміністрації регулюються статтею 11 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон № 586-XIV), відповідно до частини 2 статті 11 якого, керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду та звільняються з посади головами відповідних державних адміністрацій за погодженням з органами виконавчої влади вищого рівня в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 48 Закону № 586-XIV встановлено, що посадові особи місцевих державних адміністрацій є державними службовцями, їх основні права, обов'язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».

Згідно із статтею 30 цього Закону, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю (далі - КЗпП) України, визначені додаткові підстави припинення державної служби.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

При цьому, звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України окремих категорій працівників можливе за умови дотримання вимог, які випливають із системного тлумачення даної норми права.

Так, на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано, зокрема, з керівником підприємства, установи, організації, (філіалу, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками.

За загальним визначенням, керівник - це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу службовців і здійснює внутрішньо-організаційне управління ним.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» відокремлений підрозділ юридичної особи - це філія, інший підрозділ юридичної особи, що знаходиться поза її місцезнаходженням та виробляє продукцію, виконує роботи або операції, надає послуги від імені юридичної особи, або представництво, що здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Отже, за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України можуть бути звільнені працівники, наділені керівними функціями та які очолюють самостійну організацію, створену і зареєстровану у встановленому законом порядку.

Проте, вирішуючи спір та з'ясовуючи обставини справи, суди не перевіряли чи відноситься позивач до переліку суб'єктів, які можуть бути звільненні за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Крім того, за цією нормою закону керівник може бути звільнений за порушення, яке має ознаку одноразовості. Тому рішення компетентного органу, власника підприємства і текст наказу про звільнення мають містити чітку інформацію щодо вчиненого працівником одноразового порушення, зокрема, конкретних трудових обов'язків, яке стало підставою звільнення цієї особи, а сам наказ про звільнення має бути мотивованими та обґрунтованим.

Водночас, притягнення особи до дисциплінарної відповідальності здійснюється з урахуванням вимог статей 148-149 КЗпП України, якими визначені строки та порядок застосування дисциплінарного стягнення.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 148 КЗПП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (частина 3 статті 149 КЗпП України).

Із змісту довідки про результати перевірки виконання та формування зведеного бюджету Красногвардійського району за 2011 рік і 8 місяців 2012 року видно, що під час проведення перевірки виконання та формування зведеного бюджету Красногвардійського району встановлені факти порушень бюджетного законодавства за період 2011-2012 роки. Однак, інформація щодо порушень, конкретно допущених позивачем, в цьому документі відсутня.

В листі Міністерства фінансів АР Крим від 19 вересня 2012 року № 4044/19-24-14 зазначено, що встановлені перевіркою порушення, свідчать про неналежне виконання своїх службових обов'язків начальником фінансового управління Красногвардійської РДА АР Крим ОСОБА_4, яка відповідно до пункту 4.2. посадової інструкції несе персональну відповідальність за неякісне та несвоєчасне виконання своїх посадових обов'язків, проте не зазначено, які саме положення цієї Інструкції вона не виконала.

В тексті розпоряджень Голови Красногвардійської РДА в АР Крим від 01 жовтня 2012 року № 97-к та від 05 листопада 2012 року №122-к також відсутнє обґрунтування та мотиви звільнення ОСОБА_4 за одноразове грубе порушення нею своїх трудових обов'язків.

Правова оцінка юридичній кваліфікації підстави звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, з огляду на її посадові обов'язки, в судових рішеннях відсутня.

Отже, вирішуючи спір, суди не з'ясували обґрунтованість звільнення позивача за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, не встановили в чому полягає проступок ОСОБА_4 і чи можна кваліфікувати його як одноразове грубе порушення нею своїх трудових обов'язків, не з'ясували коли цей проступок було вчинено і безпосередньо виявлено, не звернули уваги на те, що розпорядження про звільнення позивача є немотивованим та не перевірили, чи відповідає обраний відповідачем вид стягнення вимогам частини 3 статті 149 КЗпП України.

Зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Згідно із статтею 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС України, суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Таким чином, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та допущені порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухвалених рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 09 листопада 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2013 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак