Справа № 826/1000/15
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2015 року 13:50 № 826/1000/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів: Добрівської Н.А. та Кобилянського К.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Центральної виборчої комісії
Голови Центральної виборчої комісії Охендовського Михайла Володимировича
про скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Центральної виборчої комісії (ЦВК) в якому просила:

- скасувати постанову № 2215 Центральної виборчої комісії від 16 грудня 2014 року;

- зобов'язати Центральну виборчу комісію вирішити питання щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 12 грудня 2014 року за № 21-30-48318 відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Позивачка зазначила у позові, що скаргу від 12 грудня 2014 року до ЦВК подала в порядку Закону України «Про звернення громадян» з метою впливу на поліпшення роботи комісії щодо зберігання доказів, наданих під час розгляду іншої скарги, щоб захистити право надання доказів при розгляді скарги.

При цьому, у позові позивачка послалася на положення ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якої звернення оформлені належним чином і подані у встановленому Законом порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Крім того, у позові позивачка зазначила, що у зверненні на ім'я голови ЦВК порушила питання про службову недбалість заступника Голови ЦВК Усенко-Чорної Ж.І. щодо зберігання доказу, наданого при розгляді іншої скарги.

У позові вказується, що залишаючи скаргу без розгляду, Центральна виборча комісія посилається на те, що не наділена повноваженнями щодо розгляду скарги від 12 грудня 2014 року.

Між тим, посилаючись на те, що комісія не розглянувши скаргу в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» та в порушення статті 7 цього Закону й пункту 17.5 Інструкції з діловодства ЦВК, затвердженої постановою ЦВК від 13 лютого 1998 року №70 не направила її за належністю й тим позбавила передбаченого статтею 40 Конституції України від 26 червня 1996 року №254к/96-ВР права на розгляд звернення, ОСОБА_1 просила заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі, витребувано в учасників процесу документи та призначено судовий розгляд.

06 березня 2015 року за вхідним №01-5/18166/15 позивачем подані уточнені позовні вимоги, згідно яких висловлено прохання скасувати постанову Центральної виборчої комісії від 16 грудня 2014 року №2215 та зобов'язати Голову Центральної виборчої комісії Охендовського Михайла Володимировича розглянути скаргу ОСОБА_1 від 12 грудня 2014 року №21-3048318 відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

В судовому засіданні 16 березня 2015 року до початку розгляду справи по суті судом заяву позивачки прийнято до розгляду та відповідно протокольною ухвалою залучено до участі у справі в якості другого відповідача Охендовського М.В. При цьому, долучено до матеріалів справи примірник адміністративного позову з уточненими вимогами та новим складом відповідачів.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та надані у справу докази.

Представники відповідача ЦВК головний консультант відділу представництва інтересів ЦВК в судах юридичного управління Секретаріату ЦВК Глущенко Вікторія Анатоліївна (Глущенко В.А.) (довіреність від 01.09.2014 №21-23-3433 а.с. 2) та завідуюча відділом представництва інтересів ЦВК в судах юридичного управління Секретаріату ЦВК Чернюк Світлана Олександрівна (Чернюк С.О.) (довіреність від 01.09.2014 №21-23-3425 а.с. 34) про задоволення позову заперечили, надавши письмове обґрунтування (а.с. 14-16). Представники ЦВК пояснили, що у ЦВК відсутні повноваження щодо розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність самої комісії та її членів. Водночас, відсутній орган або посадова особа, до яких у порядку підлеглості може бути подано скаргу на рішення та дії члена комісії. Таким чином, ОСОБА_1 могла оскаржити дії заступника голови ЦВК виключно до суду.

У свою чергу, 16 березня 2015 року позивачем через канцелярію суду за вхідним №01-5/70613/15 подано спростування заперечення, де вказано, що вона зверталась не по виборах і не до ЦВК, а до Голови комісії і в порядку Закону України «Про звернення громадян». Також, ОСОБА_1 вказала, що звернення до суду заявника це його право, а не обов'язок, а одразу звернутись до прокуратури було неможливо, оскільки невідомо, є доказ у ЦВК чи ні. Лише у випадку, коли голова ЦВК не може розібратись чи збережено його заступником доказ та чи не допущено заступником службової недбалості, таке питання має бути передано на вирішення слідчого. У даному ж випадку, як зазначила позивачка, суб'єктом оскарження є саме посадова особа - заступник голови комісії, а не член ЦВК.

В судовому засіданні 01 квітня 2015 року на представлення інтересів Охендовського М.В. Глущенко В.А. й Чернюк С.О. подано довіреності від 23 березня 2015 року №21-23-490 та №21-23-488 відповідно (а.с. 43, 44). Окрім письмового заперечення (а.с. 41-51), ними додатково акцентовано увагу на тому, що голова ЦВК з огляду на надані йому законами України права та специфіку статусу комісії як колегіального органу, владними управлінськими повноваженнями щодо членів ЦВК не наділений.

Виходячи з положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України) та за згодою сторін у судовому засіданні 01 квітня 2015 року судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження. Крім того, до 06 квітня 2015 року учасникам процесу додатково встановлено строк для надання пояснень.

Так, 03 квітня 2015 року за вхідним №01-5/27184/15 ОСОБА_1 через канцелярію суду подано доповнення до адміністративного позову по запереченню другого відповідача (а.с. 56-57), за №01-5/27205/15 запитання голові ЦВК по його запереченню (а.с. 60-61), 08 квітня 2015 року за №01-5/28750/15 спростування заперечення Охендовського М.В. (а.с. 110-111), 10 квітня 2015 року за №01-5/29711/15 клопотання про з'ясування обставин, які мають значення для справи, а за № 01-5/29710/15 уточнені позовні вимоги (копії отримані представниками відповідачів). Згідно останніх, враховуючи те, що скарга позивачки була подана не до Комісії, а ім'я Голови Центральної виборчої комісії Охендовського М.В., позивачка просила: скасувати постанову № 2215 Центральної виборчої комісії від 16 грудня 2014 року та зобов'язати Голову Центральної виборчої комісії Охендовського Михайла Володимировича вирішити питання щодо розгляду скарги ОСОБА_1, поданої в порядку Закону України «Про звернення громадян» на ім'я Голови Центральної виборчої комісії Охендовського Михайла Володимировича, зареєстрованої 12 грудня 2014 року за вхідним № 21-30-48318 та прийняти міри по збереженню доказу, наданого ОСОБА_1 при розгляді скарги на засіданні Комісії 23 жовтня 2014 року.

Крім того, 15.04.2015 р. канцелярією суду зареєстровано додаткові пояснення ОСОБА_1, в яких, крім іншого, звернуто увагу на те, що зі скаргою від 12 грудня 2014 року до Голови ЦВК позивачка звернулася в порядку Закону України «Про звернення громадян», щоб Голова ЦВК прийняв міри по збереженню доказу, який вона надала при розгляді скарги на засіданні Комісії 23 жовтня 2014 року та поновив право на докази. Скарга, як надалі зазначила позивачка, не подана в порядку Закону України «Про Центральну виборчу комісію» і Голова ЦВК невірно направив скаргу на розгляд Комісії, адже скарга не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», а Комісія не мала права залишати скаргу без розгляду відповідно до вимог ст. 17.5. Інструкції ЦВК з діловодства. Скарга від 12.12.2014 р. подана не в порядку Закону про Центральну виборчу комісію, а в порядку Закону України «Про звернення громадян», а ст. 7 цього Закону заборонена відмова у розгляді звернення, і звернення пересилається за належністю, якщо питання порушені у зверненні не входять до повноважень керівника, якому подано звернення. Позивачкою звернуто увагу на те, що відповідачі у постанові від 16 грудня 2014 року змінили вислів «заступник Голови ЦВК» на «член ЦВК», хоча повноваження заступника і члена - різні. Позивачкою звернуто увагу, крім іншого, на положення ст. 40 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», пункту 1 статті 26, положення статей 27, 29, п. 2 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Центральну виборчу комісію».

Представниками відповідачів 06 квітня 2015 року за вхідним №01-5/27615/15, 09 квітня 2015 року за вхідним №01-5/29245/15 через канцелярію суду подано додаткові пояснення (а.с. 65-67, 112-114) та долучено у підтвердження викладеної позиції докази. З матеріалами справи як позивач, так і представники відповідачів ознайомились (а.с. 63, 120 на звороті).

У свою чергу суд, заслухавши та дослідивши письмові пояснення позивачки, надані нею документи, заслухавши заперечення представників відповідачів, дослідивши долучені до матеріалів справи докази на підтвердження й спростування заявлених вимог в цілому, надавши їм юридичну оцінку, встановив наступне.

21 жовтня 2014 року до ЦВК надійшла скарга ОСОБА_1 у якій висловлено прохання зобов'язати політичну партію Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» та кандидата у народні депутати України від цієї партії ОСОБА_7 не порушувати статтю 6 Закону України «Про вибори народних депутатів України», зокрема не застосовувати обман, а саме, не поширювати неправду «ніби прийняття Верховною Радою України 16 вересня 2014 року внесених Президентом України Петром Порошенком законів «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та «Про недопущення переслідування і покарання осіб - учасників подій на території Донецької та Луганської областей» є національною зрадою», чим забезпечити реалізацію умов для вільного формування волі виборця та захистити виборче право на вільні вибори.

Вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що в агітаційних наметах політичної партії Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» у місті Києві розповсюджується газета «Вечірні вісті» НОМЕР_1, в якій поширюється наведена вище інформація. На підтвердження цього, як зазначено у постанові ЦВК від 23.10.2014 р. № 2036, заявником надано примірник газети, спецпроект.

З наведеного вбачається, що скарга позивачки, яка подана до ЦВК 21.10.2014 р. (надалі також - первинна скарга), подана в рамках виборчого процесу, з метою реалізації та захисту виборчих прав позивачки, які вона вважала порушеними.

Враховуючи, що суб'єктом звернення зі скаргою не доведено порушення політичною партією та кандидатом у народні депутати обмежень щодо ведення передвиборної агітації, а також порушення його особистих виборчих прав або інтересів щодо участі у виборчому процесі суб'єктами оскарження, постановою ЦВК від 23 жовтня 2014 року № 2036 у задоволенні скарги ОСОБА_1, зареєстрованої у ЦВК 21 жовтня 2014 року за №21-30-39063 відмовлено (а.с. 9-11).

12 грудня 2014 року позивачка в порядку Закону України «Про звернення громадян» звернулася до ЦВК із скаргою за №21-30-48318 на службову недбалість заступника Голови ЦВК Усенко-Чорної Ж.І. щодо збереження доказу, наданого під час розгляду скарги. Скарга адресована Голові комісії Охендовському М.В. та в ній зазначено позивачкою, що Закон України «Про звернення громадян» надає можливості для впливу на поліпшення роботи органів державної влади. Зазначено у скарзі, що скарга подається в порядку цього Закону, оскільки внаслідок службової недбалості заступника Голови ЦВК Усенко-Чорної Ж.І. у Центральній виборчій комісії не зберігається доказ, який позивачка надала Комісії при розгляді скарги 23 жовтня 2014 року. Надалі у скарзі зазначається, що проявляючи нечесність, Жанна Іванівна у листі від 19 листопада 2014 року доводить, що позивачка не надавала доказу на засіданні комісії, бо ніби докази не могли бути прийняті, оскільки це суперечить законодавству України. Між тим, як зазначено у скарзі, жоден Закон України не забороняє надавати докази при розгляді скарги і якщо Усенко-Чорна Ж.І. вважає, що суб'єкт звернення зі скаргою не має права надавати докази при розгляді скарги, то як доповідач повинна була повернути доказ на засіданні Комісії. Натомість, як вказується у скарзі, доказ позивачці ніхто не повернув, а значить наданий доказ повинен зберігатися в Центральній виборчій Комісії. Зазначено також у скарзі, що на засіданні Центральної виборчої комісії ведеться фіксація його перебігу, яка засвідчує, що 23.10.2014 р. на засіданні Комісії ОСОБА_1 повідомила про доказ, який передала для доповідача Усенко-Чорної Ж.І.

Відтак, як зазначено у скарзі, з метою впливу на поліпшення роботи ЦВК ОСОБА_1 висловлено прохання: прийняти міри по збереженню доказу, наданого ОСОБА_1 при розгляді скарги на засіданні Комісії від 23 жовтня 2014 року; вирішити питання щодо службової недбалості заступника Голови ЦВК Усенко-Чорної Ж.І. стосовно доказу, наданого при розгляді скарги (а.с. 6).

За результатами опрацювання вказаної скарги ЦВК 16 грудня 2014 року прийнято постанову №2215, якою скаргу позивача залишено без розгляду.

Так, зазначено, що суб'єктом оскарження є заступник голови ЦВК Усенко-Чорна Ж.І. Однак, відповідно до статей 3, 14, 15 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», статті 16 Закону України «Про звернення громадян», Регламенту ЦВК, Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України), Конституції України, ЦВК не наділена повноваженнями щодо розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність самої комісії та її членів (а.с. 7).

У зв'язку з надходженням до ЦВК 22.12.2014 р. звернення позивачки, листом від 13 січня 2015 року №21-30-21 заступником Голови ЦВК Усенко-Чорною Ж.І. позивачці додатково повідомлено процедуру оскарження рішень, дій або бездіяльності ЦВК чи її членів відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 8).

Таким чином, отримавши розглядувану постанову відповідача та вважаючи, що при розгляді скарги від 12 грудня 2014 року як ЦВК, так і Охендовським М.В. неправомірно не забезпечено розгляд скарги відповідно до Закону України «Про звернення громадян», - ОСОБА_1 в межах передбаченого частиною другою статті 99 КАС України шестимісячного строку звернувся до суду.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з наступного.

Дійсно, як посилається ОСОБА_1, статтею 40 Конституції України гарантовано, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Спеціальним законом, який регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого Конституцією України права, є Закон України «Про звернення громадян».

У свою чергу, відомчими документами, які конкретизують порядок і організацію розгляду звернень в ЦВК та прийняті для забезпечення виконання вказаних Конституції України та Закону України «Про звернення громадян», є Інструкція з діловодства ЦВК, Регламент ЦВК, затверджений постановою ЦВК від 26 квітня 2005 року №72, та окремо Закон України «Про Центральну виборчу комісію» від 30 червня 2004 року №1932-IV.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження), це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

При цьому, розглядуваним законом передбачено порядок, умови реалізації таких відносин.

Так, статтями 4, 6, 16 зазначеного Закону передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність можуть бути оскаржені, якою мовою мають бути подані звернення і оформлені рішення й відповіді, куди подаються та ким розглядаються, тощо.

А саме, згідно частини першої статті 16 Закону України «Про звернення громадян» скарга на дії чи рішення органу державної влади, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Тобто, як вбачається із наведених правових норм, обов'язковою умовою реалізації звернення громадянина у випадку подання ним скарги є розгляд порушених питань у порядку підлеглості, а у випадку відсутності такої - судом. Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до голови ЦВК Охендовського М.В. з проханням вирішити питання щодо наявної, на думку позивачки, службової недбалості його заступника Усенко-Чорної Ж.І. стосовно доказу, наданого при розгляді скарги.

Вирішуючи у даному випадку питання про наявність підлеглості та можливість розглянути безпосередньо Головою ЦВК звернення позивача, суд виходить з того, що відповідно до пунктів 1, 2, 5 частини другої статті 26 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» голова комісії здійснює загальне керівництво діяльністю комісії та керівництво Секретаріатом комісії, Службою розпорядника Державного реєстру виборців, організовує їх роботу; скликає та веде засідання Комісії, пропонує порядок денний засідання Комісії; забезпечує розгляд звернень, що надходять до комісії, проводить особистий прийом громадян України, суб'єктів виборчого процесу і процесу референдуму. Такі ж положення містяться і в частині другій статті 4 Регламенту ЦВК.

Що стосується членів ЦВК, то відповідно до частин першої, п'ятої статті 6 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» членів комісії за поданням Президента України призначає на посади та звільняє Верховна Рада України. Із числа членів комісії в порядку, передбаченому цим законом, обирається голова комісії.

У свою чергу комісія, відповідно до частини першої статті 1 цього ж Закону, є постійно діючим колегіальним державним органом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 цього ж Закону Комісія є колегіальним державним органом, який здійснює свої повноваження самостійно, незалежно від інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб.

Відповідно до ч. 1. ст. 9 цього ж Закону Голова Комісії, заступники Голови Комісії, секретар Комісії обираються Комісією на її засіданні таємним голосуванням із числа членів Комісії.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону Комісія приймає рішення з питань, що належать до її повноважень, після їх розгляду та обговорення на своїх засіданнях. Діяльність Комісії організовує Голова Комісії (ч. 2 ст. 10 Закону).

Частиною першою статті 11 Закону передбачено, що основною організаційною формою діяльності Комісії є її засідання. На засіданні Комісії може бути розглянуто будь-яке питання, яке відповідно до цього та інших законів України належить до повноважень Комісії.

За результатами розгляду та обговорення на засіданні Комісії питання порядку денного Комісія ухвалює рішення у формі постанови (ч. 1 ст. 12 Закону).

Між іншим, відповідно до ч. 3. ст. 4 цього Закону на засіданні Комісії при розгляді заяви чи скарги мають право бути присутніми представники заявника, скаржника, суб'єкта оскарження та інших заінтересованих сторін, що додатково вказує на те, що за загальним правилом розгляд заяв та скарг здійснюється на засіданні Комісії, тобто колегіально, колегіальним органом.

Колегіальність державного органу є формою його роботи та обумовлює рівність членів ЦВК, які мають однаковий статус, чітко визначений законом. Колегіальність є принципом, зокрема, державного управління, згідно якого керівництво здійснюється колегією - групою осіб, які мають рівні права та обов'язки у розв'язанні питань, що належать до компетенції такого органу. Члени комісії, які входять до складу колегіального незалежного державного органу мають особливий статус, пов'язаний з їх незалежністю і унеможливленням будь-якого тиску на них. Тобто, враховуючи особливості призначення, статус, функції та повноваження, їх реалізація здійснюється членом комісії при реалізації функцій Комісії виключно шляхом участі у колегіальному органі, а не одноособового.

За таких обставин, суд вважає, що голова ЦВК, обраний зі складу членів комісії, не може вважатися вищою посадовою особою у порядку підлеглості до інших, обраних таким же чином, членів Комісії, а відтак до повноважень Голови Комісії, який є членом комісії, не належить розгляд скарг відносно іншого члена Комісії в контексті здійснюваних Комісією функцій, які мають однаковий статус поряд з іншими членами Комісії.

Що ж стосується посилання ОСОБА_1 на те, що не членом комісії, а саме заступником голови ЦВК допущена службова недбалість, то суд його знаходить безпідставним. Так, враховуючи, що збереження доказу стосувалося його надання позивачем під час розгляду іншої скарги, поданої в рамках виборчого процесу, що додатково підтверджується і скаргою позивача від 12 грудня 2014 року з посиланням на фіксацію засідання, наданим представниками відповідачів до матеріалів справи витягом із стенограми засідання ЦВК від 16 грудня 2014 року, самою постановою відповідача від 23 жовтня 2014 року №2036, то очевидним є те, що Усенко-Чорна Ж.І. діяла на відповідному засіданні саме як член ЦВК, а не як заступник голови. Саме по собі формулювання ОСОБА_1 у скарзі від 12 грудня 2014 року суб'єкта оскарження з посиланням на зайняття Усенко-Чорною Ж.І. адміністративної посади у такому випадку не міняє статусу вказаної особи під час засідання Комісії з розгляду первинної скарги позивачки.

Далі, що ж стосується наявності іншого органу чи посадової особи, уповноваженої розглянути скаргу ОСОБА_1, то у такому випадку слід враховувати, що відповідно до частин першої, третьої статті 3 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» комісія є органом, який здійснює свої повноваження самостійно, незалежно від інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб. Така норма передбачає особливий статус ЦВК та не містить будь-якої ієрархії. Отже, застосуванню підлягає частина перша статті 16 Закону України «Про звернення громадян» в частині, що у в разі відсутності в порядку підлеглості вищестоящого органу чи посадової особи скарга на дії чи рішення подається безпосередньо до суду, що додатково не може свідчити про будь-яке порушення Конституції України.

Така позиція сформована ЦВК у постанові від 16 грудня 2014 року № 2215 та відповідає чинному законодавству. Більше того, сам розгляд скарги ОСОБА_1 не головою комісії, а на її засіданні відповідає положенням статті 15 Закону України «Про Центральну виборчу комісію».

Так, заяви та скарги, подані до Комісії, розглядаються у порядку, встановленому цим та іншими законами, а також Регламентом Центральної виборчої комісії (ч. 1 ст. 15 Закону).

Заяви та інші звернення, які не стосуються виборчого процесу чи процесу референдуму або подані не під час такого процесу, розглядаються Комісією на загальних підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 15 Закону).

Згідно з 4. ст. 15 Закону скарга, подана до Комісії, розглядається на засіданні Комісії. За підсумком розгляду скарги Комісія приймає рішення.

Такі положення містить і частина перша статті 23 Регламенту ЦВК.

У взаємозв'язку з наведеним слід додати наступне. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, після розгляду скарги позивача від 12 грудня 2014 року Головою ЦВК Охендовським М.В. шляхом вчинення на ній резолюції скаргу відповідно до Регламенту ЦВК та Інструкції з діловодства ЦВК передано для подальшого опрацювання. Скарга стала предметом розгляду на засіданні комісії, внаслідок чого прийнято оскаржувану позивачем постанову. При цьому, ОСОБА_1 була присутня на засіданні комісії, висловлювала свої доводи та міркування по суті та не заперечувала про такий порядок розгляду, чим по суті забезпечувалась реалізація її права щодо розгляду скарги та у даному випадку будь-які обмеження чи порушення прав позивача відсутні.

Що ж стосується здійснюваних ОСОБА_1 посилань на необхідність дотримання відповідачем статті 7 Закону України «Про звернення громадян» та пункту 17.5 Інструкції з діловодства ЦВК, слід зазначити, що відповідно до цих норм у разі якщо порушені у зверненні питання не належать до компетенції комісії, звернення за підписом секретаря комісії в п'ятиденний строк з дня його надходження до комісії пересилається до відповідного органу чи посадової особи, про що повідомляється автору звернення.

Тобто, під час його розгляду, встановивши, що орган чи його посадова особа не компетентна надати повну та обґрунтовану відповідь й тим самим усунути можливі порушення прав особи, суб'єкт звернення направляє саме звернення за належністю.

Між тим, як вбачається з наданих до справи матеріалів відносно розгляду скарги позивачки, в даному випадку питання щодо неналежності до повноважень Комісії поставлених позивачкою питань з'ясовано під час розгляду її скарги на засіданні Комісії, то, враховуючи положення з 4. ст. 15 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», суд не вбачає порушень щодо прийняття Комісією рішення у формі постанови за результатами розгляду скарги позивачки.

При цьому суд зазначає, що за відсутності вищестоящого органу або вищої посадової особи в порядку підлеглості відносно члена ЦВК, вбачається відсутність підстав для застосування пункту 17.5 Інструкції з діловодства ЦВК. Судом при цьому також враховується відсутність у ЦВК повноважень та функцій щодо пересилання скарги позивачки до суду, відносно чого діє спеціальний процесуальний закон.

Слід додати, що відмова у розгляді звернення відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» у даному випадку не реалізовувалась.

Відносно ж залишення згідно з рішенням Комісії скарги без розгляду, слід зазначити наступне.

Так, виходячи з аналізу положень частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» вбачається, що розгляду підлягають звернення оформлені належним чином та подані у встановленому порядку. Відповідно, не підлягають розгляду (не розглядаються) звернення, подані не у встановленому порядку, що в даному випадку і реалізовано ЦВК шляхом прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням спеціального статусу членів Комісії, відсутності вищестоящого органу або посадової особи відносно членів Комісії та відсутності у ЦВК компетенції для цілей розгляду даної конкретної скарги позивачки відносно члена ЦВК.

Також, слід зазначити, що безпідставними є посилання ОСОБА_1 на обов'язок розгляду її звернення головою ЦВК у зв'язку з висловленими у нім рекомендаціями щодо поліпшення роботи комісії. Так, статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» розмежовано пропозицію (зауваження), заяву (клопотання), в яких може міститися рекомендація та скаргу - звернення з вимогою поновлення порушених прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем подано саме скаргу із чітко визначеним суб'єктом оскарження та сформульованою метою захисту права на докази при розгляді скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В даному випадку, враховуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку, що спірне рішення є законним та обґрунтованим, вірним по суті, а відтак підстави для його скасування відсутні, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено з боку відповідачів порушень законодавства України та прав позивачки. Відповідно, відсутні і підстави для задоволення похідних від цієї позовної вимоги інших заявлених позивачкою позовних вимог про зобов'язання вчинити певні дії.

Наведені позивачкою доводи та надані документи не спростовують наведеного та не доводять зворотного.

Керуючись вимогами статей ч. 2 ст.11, статей 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: Н.А. Добрівська

К.М. Кобилянський