Справа № 2а/1570/7117/2011
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" березня 2015 р. м. Київ К/800/38949/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
за участю секретаряГончар Н.О.
та представників сторін: від позивача Красовська Ю.Г.
від відповідачаУкраїнська Т.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів
на постановуОдеського окружного адміністративного суду від 12.10.2012
та ухвалуОдеського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2013
у справі № 2а/1570/7117/2011
за позовомДержавного підприємства «Морський торговельний порт «Южний»
доДержавна податкова інспекції у м. Одесі Державної податкової служби
проскасування податкових повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Морський торгівельний порт «Южний» звернулося до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків в м. Одесі ДПС, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 28.03.2011, № від 28.03.2011, № від 28.02.2011, № від 28.03.2011, № від 28.03.2011.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2012 позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 28.03.2011 в частині донарахованої суми податку на додану вартість, що перевищує 1 085 953,76 грн. та суми штрафу, що перевищує 271 488грн., № від 28.03.2011 в частині донарахованої суми податку на прибуток, що перевищує 2 852 694 грн. та суми штрафу, що перевищує 713 173 грн., в решті позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2013 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2012 скасовано, прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову повністю, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залищити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне:

- Державною податковою інспекцією у м. Южному Одеської області проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2009 по 30.09.2010, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2009 по 30.09.2010, за результатами якої складено акт № 46/6/23-1008/04704790 від 11.03.2011;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на суму 3 649 045 грн., Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 1 177 796 грн., Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», внаслідок неутримання позивачем податку з доходу в сумі 2 128,62 грн., Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, в результаті чого позивачем несвоєчасно була оприбуткована готівка на суму 1 021,2 грн., яка надійшла до каси підприємства, та проведено готівкові розрахунки в розмірі 1 011 грн. без подання одержувачем коштів платіжного документа, а також порушення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від № 59 від 13.03.1998;

- на підставі вказаного акту перевірки відповідачем 28.03.2011 було прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки у розмірі 6 117 грн.;

2) податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 39 540 грн. за порушення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від № 59 від 13.03.1998;

3) податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 1 472 245 грн. (з яких: 1 177 796 грн. - основний платіж та 294 449 грн. - штрафні санкції);

4) податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та організацій, що перебувають у державній власності, на 4 561 306 грн. (з яких: 3 649 045 грн. - основний платіж та 912 261 грн. - штрафні санкції);

5) податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на 2 661 грн. (з яких: 2 129 грн. - основний платіж та 532 грн. - штрафні санкції).

- за результатами адміністративного оскарження, скарги позивача залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції частково погодився з висновками контролюючого органу про наявність порушень, встановлених актом перевірки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов повністю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявності підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Однак, суд касаційної інстанції вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на таке.

Щодо спірних правовідносин, які виникли з приводу визначення позивачу податкового зобов'язання податковим повідомленням-рішенням № від 28.03.2011, колегія суддів касаційної інстанції виходить з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно п.3.1.1.2 акту перевірки позивачем у період, який підлягав перевірці, неправомірно завищені лінійні норми витрат пального, що призвело до завищення списання паливно-мастильних матеріалів, що, в свою чергу, потягло за собою заниження балансової вартості запасів на кінець звітних періодів, що призвело до заниження сум скоригованого валового доходу.

Відповідно до п.2.1.5 наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 №43 для нових моделей (модифікацій) автомобілів та автомобілів оригінальної конструкції, що не увійшли до цього документа, встановлюються тимчасові індивідуальні базові лінійні норми витрат палива, які розробляються головним інститутом Міністерства транспорту України ДержавтотрансНДІпроектом за заявками заводів-виробників чи підприємств - власників автомобілів на договірних засадах (форма заявки на розроблення - згідно з додатком Е).

Згідно п.1.3 наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 за № 43 право встановлення конкретних величин норм витрат палива на виконання транспортної роботи у регламентованих межах надається керівникам підприємств та затверджується наказом (розпорядженням) по підприємству.

Пунктом 3.1.13 названого наказу передбачено, що у разі використання клімат-контролю залежно від фактичної температури повітря застосовуються коефіцієнти: від 0° до 25°С - до 5%, нижче 0° або вище 25°С - від 5% до 10%.

Так, висновком ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» №1/7253-4 від 13.01.2009 підтверджується, що тимчасова базова лінійна норма витрати палива для автомобіля Тоуота Саmrу Premium з двигуном робочим об'ємом 3 456 куб.см., потужністю 203 кВт, автоматичною коробкою передач, спорядженою масою 1 545 кг становить 11,2 літра бензину на 100 км.

Наказом начальника ДП «МТП «Южний» від 02.02.2009 №51 були введені в дію норми витрат палива, нормативи витрат мастильних матеріалів, а також коригуючі коефіцієнти, що враховують дорожні, кліматичні та інші експлуатаційні фактори.

Згідно з розпорядженням начальника порту від 29.07.2009 №158, з серпня 2009 року було введено в дію нове програмне забезпечення, яке при формуванні звіту з ПММ не передбачало відокремлення конкретної величини витрат палива на роботу клімат-контролю, тобто, коефіцієнт, який розраховується згідно з п.3.1.13, закладений початково.

За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо правомірного списання позивачем палива в автобазі порту в період з 01.07.2009 по 30.09.2010, а висновок податкового органу щодо допущеного завищення норм витрат пального та невідповідності значенню приросту ТМЦ в цій частині є необгрунтованими.

Також, відповідач дійшов висновку, що позивачем занижено суми приросту запасів по операціях з заміни шин та акумуляторів, що призвело до заниження суми валового доходу порту на 5 584 009 грн.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що передача шин та акумуляторів з місць зберігання в експлуатацію оформлено актами передавання в експлуатацію. Облік роботи шин, а саме, дата установки її на автомобіль та дата зняття з автомобілю, кількість кілометрів її пробігу з початку експлуатації, технічний стан шини при установці та причини зняття шини з експлуатації визначається у картах обліку роботи автомобільної шини, що містяться в матеріалах справи. Актом перевірки встановлено, що шини та акумулятори на зберіганні (на складі) обліковуються на бухгалтерських рахунках 201 - «сировина та матеріали» та 207 - «запасні частини». Шини та акумулятори в момент передачі в експлуатацію в подальшому обліковуються на балансовому рахунку 390.01 «Витрати майбутніх періодів», передача в оборот оформлюється актом на передачу в експлуатацію.

Відповідно до п.5.9 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом (за винятком тих, що отримані безкоштовно). Вартість запасів оплачених, але не отриманих (не оприбуткованих) платником податку - покупцем, до приросту запасів не включається. Вартість запасів оплачених, але не відвантажених (не знятих з обліку) платником податку - продавцем, до убутку запасів не включається. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду є меншою за їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових витрат платника податку у такому звітному періоді.

Відповідно до п.4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 запаси - активи, які: утримуються для подальшого продажу за умов звичайної господарської діяльності; перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва; утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що стаття «витрати майбутніх періодів» не кваліфікується як запаси і не має поняття «місця зберігання», а тому платник податку не зобов'язаний вести податковий облік приросту (убутку) балансової вартості по статті «витрати майбутніх періодів», з огляду на що позивач правомірно обліковував автомобільні шини та акумулятори на бухгалтерських рахунках 201, 207, а висновок щодо заниження суми валового доходу є помилковим.

Колегія суддів касаційної інстанції також вважає обгрунтованим висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності заниження задекларованих позивачем показників у р.01.6 декларації «інші доходи» на суму 172 396 грн., з огляду на наявний в матеріалах справи висновок судово-економічної експертизи № 5/004/1453/1, призначеної ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2011, яким встановлено, що висновки акту перевірки від 11.03.2011 №46/6/23-1008/04704790 в цій частині не підтверджуються даними податкового та бухгалтерського обліку позивача. Обгрунтованих достатніх доводів, які б спростовували вказаний висновок експертизи, відповідачем суду не надано.

Згідно п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо правомірності віднесення позивачем до складу валових витрат суми витрат на проведення оцінки об'єктів нерухомого і рухомого майна, на проведення робіт по паспортизації та інших робіт по виготовленню технічної документації основних фондів (приміщень, споруд), земель, на проведення проектно-вишукувальних робот з розробки проекту землеустрою щодо відведення ДП «МТП Южний» в постійне користування земель водного фонду, на проведення первинної інвентаризації об'єктів нерухомості (будинків, споруд, комплексів), оскільки поданими позивачем доказами обґрунтовано зв'язок понесених витрат з веденням його господарської діяльності.

За змістом пп.5.2.5 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються: суми внесених (нарахованих) податків, зборів (обов'язкових платежів), установлених Законом України «Про систему оподаткування» (крім тих, що прямо не визначені у переліку податків, зборів (обов'язкових платежів), визначених зазначеним Законом).

Відповідно до пп.14.1.16 Закону України «Про систему оподаткування» збір на обов'язкове державне пенсійне страхування належить до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо правомірного віднесення позивачем до складу валових витрат суми пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

За результатами перевірки відповідач дійшов висновку щодо завищення позивачем суми амортизаційних відрахувань на 458 533 грн., оскільки останні нараховувались на пожежну автоцистерну АЦ-40, яка фактично не використовувалась в господарській діяльності платника податку.

Проте, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач на підставі укладеного з ПП «ВКФ «Банга» договору від 11.06.2009 №Т/СН-520 придбав автомобіль спеціального призначення (Автоцистерна пожежна АЦ-40 (5233Н2)-268.01).

Судом першої інстанції також встановлено, що автоцистерна була отримана позивачем у несправному стані, а саме: розкомплектована, частина обладнань непридатна до використання, відсутні сертифікат відповідності на транспортний засіб та сертифікат відповідності двигуна нормам Євро -2, а МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області відмовило позивачу у реєстрації пожежної автоцистерни АЦ-40, оскільки відсутнє оформлене «ДП ДержавтотрансНДІпроект» та видане виробником свідоцтво про узгодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху на автомобіль.

Позивачем у вересні 2009 року дану автоцистерну введено в експлуатацію, присвоєно їй інвентарний номер та віднесено до основних фондів 2 групи.

Згідно пп.8.2.1 п.8.2. ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» під терміном «основні фонди» слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

За змістом пп.8.1.1 п.8.1 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» під терміном «амортизація» основних фондів і нематеріальних активів слід розуміти поступове віднесення витрат на їх придбання, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею.

Відповідно до пп.8.1.2 п.8.1. ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» амортизації підлягають витрати на, зокрема, придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання.

Згідно пп.8.1.4 п.8.1. ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не підлягають амортизації та провадяться за рахунок відповідних джерел фінансування: витрати на придбання, ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих фондів. Під терміном «невиробничі фонди» слід розуміти капітальні активи, які не використовуються у господарській діяльності платника податку.

Судом першої інстанції встановлено, що актом Контрольно-ревізійного управління в Одеській області від 11.08.2010 № 05-13/505 підтверджується факт невикористання ДП «МТП «Южний» пожежної автоцистерни АЦ-40 в його господарській діяльності.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції є вірним висновок суду першої інстанції щодо завищення позивачем суми амортизаційних відрахувань у періоді, який підлягав перевірці, на суму 458 533 грн.

Щодо висновків відповідача про завищення позивачем суми амортизаційних відрахувань на суму 36 855 грн. внаслідок невірного розподілення по групах основних виробничих фондів (передавальні пристрої - система аудіо- відео трансляції та зв'язку), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно акту приймання-передачі основних засобів від 31.07.2009 № 1189, на підставі наказу начальника порту від 06.07.2009 №584 «Система аудіо- і відеотрансляції та зв'язку» введена в експлуатацію у липні 2009 року та присвоєно їй інвентарний №48060, оприбутковано по бухгалтерському рах.104 «Машини та обладнання» та у податковому обліку віднесено до основних фондів групи 3.

Згідно пп.8.2.2 п.8.2 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» основні фонди розподіляються за групами: Група 1 - будівлі, споруди та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування, вартість капітального поліпшення землі; Група 2 - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні. Електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них; Група 3 - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1,2,4; Група 4 - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними зчитування інформації, інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів). До класифікаційної групи «Передавальні пристрої» відносяться пристрої, які призначені для передачі (розповсюдження) електричної, теплової або механічної енергії, а також сипучих, рідких або газоутворюваних речовин від об'єкта до об'єкта. До даного угруповання відносяться лінії електропередачі, трубопроводи, трансмісії.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає вірним висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності завищення позивачем суми амортизаційних відрахувань, оскільки згідно Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №14426, цей об'єкт не підпадає під класифікацію 1, 2 та 4 груп основних фондів.

Крім того, відповідач за результатами перевірки дійшов висновку, що ДП «МТП «Южний» в порушення вимог податкового законодавства віднесено до валових витрат за 3 квартал 2010 року авансові платежі, сплачені неплатникам податку на прибуток та неприбутковим організаціям, на суму 51 090 грн.

Однак, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає, що в ході судового розгляду справи судом першої інстанції було наведено обґрунтувань, які підтверджують чи спростовують такі висновки відповідача. При цьому, судом апеляційної вказані фактичні обставини справи також залишено поза увагою та не досліджено.

Щодо спірних правовідносин, які виникли з приводу завищення позивачем суми валових витрат в результаті включення до їх складу витрат, пов'язаних з поліпшенням невиробничих фондів (реконструкція другого поверху з улаштуванням музею історії порту та 50% вартості виконаних робіт будівельно-монтажним управлінням порту по заміні вікон у приміщенні медсанчастини), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Музей історії порту є структурним підрозділом порту, про що свідчить Положення про музей історії порту, затверджене розпорядженням начальника ДП «МТП «Южний». Згідно акту комісії про прийняття в експлуатацію виконаних робіт по реконструкції на об'єкті: реконструкція холу другого поверху з улаштуванням музею від 20.09.2009, ДП «МТП «Южний» прийнято до експлуатації об'єкт «реконструкція холу другого поверху з улаштуванням музею».

Під інвентарним № 1420 на балансі ДП «МТП «Южний» обліковується профілакторій порту, в холі якого знаходяться фотографії та макет, які відображають історію порту. Об'єкт основних засобів з назвою «Музей порту» не обліковується.

Відповідно до пп.8.7.1 п.8.7 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» платники податку мають право протягом звітного періоду віднести до валових витрат будь-які валові витрати, пов'язані з поліпшенням основних фондів, у сумі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних фондів станом на початок такого звітного періоду.

Згідно п.8.1.4 п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не підлягають амортизації та провадяться за рахунок відповідних джерел фінансування, зокрема, витрати на придбання, ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих фондів. Під терміном «невиробничі фонди» слід розуміти капітальні активи, які не використовуються у господарській діяльності платника податку. До таких невиробничих фондів відносяться, зокрема, капітальні активи (або їх структурні компоненти), які підпадають під визначення групи 1 основних фондів згідно із підпунктом 8.2.2 цієї статті, включаючи орендовані.

Підпунктом 8.2.1 п.8.2 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що основні фонди - це матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у його господарській діяльності протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1 000 грн. і поступово зменшується у зв'язку з фізичним та моральним зносом.

Колегія суддів не вбачає, що під час судового розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами фактичні обставини щодо використання платником податку профілакторію та медсанчастини в своїй господарській діяльності, тобто, чи відповідають вказані об'єкти поняттю «основні фонди» в розумінні пп.8.2.1. п.8.2 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з метою віднесення до валових витрат суми витрат на їх поліпшення.

Суд першої інстанції погодився з доводами податкового органу щодо завищення позивачем суми валових витрат на 842 грн. у зв'язку з включенням до складу валових витрат суми витрат на паливо, придбане підзвітними особами за готівку, по касових чеках, які не містять обов'язкових реквізитів та не можуть бути враховані як розрахункові документи.

Однак, судом першої інстанції не встановлено відсутність яких саме обов'язкових реквізитів в касових чеках не дає можливість враховувати їх як розрахункові документи з метою підтвердження сум валових витрат.

Проте, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи вказані обставини не дослідив, не встановив та не навів правових обґрунтувань на підтвердження підстав для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції не може вважати обґрунтованими та вмотивованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій як про відмову, так і про задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Вказані фактичні обставини також стали підставою для збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № від 28.03.2011, та застосуванням до позивача суми штрафних санкцій, оскаржуваним податковим повідомленням рішенням № від 28.03.2011.

Оскільки вказані фактичні обставини залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, то колегія суддів касаційної інстанції не може перевірити правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість та застосування до позивача суми штрафних санкцій за вказаними податковими повідомленнями рішеннями.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач придбав у АТ «Alekon Holding AS» два портальних крана, які було введено в експлуатацію у серпні 2009 року, присвоєно їм інвентарні номери та віднесено до основних фондів третьої групи. Для цілей нарахування амортизаційних відрахувань ДП «МТП «Южний» збільшив балансову вартість 3 групи основних фондів станом на 01.10.2009 на вартість вказаних кранів у розмірі 33 183 753 грн.

Суд першої інстанції погодився з висновками податкового органу щодо завищення позивачем суми амортизаційних відрахувань на 2 585 281 грн., оскільки при нарахуванні амортизації на портальні крани позивачем застосовувалась норма амортизаційних відрахувань у розмірі 6%, яка застосовується при придбанні нових основних фондів, замість застосування норми 3,75 %, як для тих основних фондів, що були у використанні.

Згідно пп.8.6.1 п.8.6 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» норми амортизації встановлюються у відсотках до балансової вартості кожної з груп основних фондів на початок звітного (податкового) періоду (в розрахунку на податковий квартал), зокрема, для групи 3 - у розмірі 6 відсотків.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27.11.2003 №1344, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 01.07.2004 № 1957 встановлено порядок нарахування податкової амортизації витрат на придбання та виготовлення основних фондів залежно від року, в якому такі витрати понесено.

Зокрема, пунктом 1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 01.07.2004 № 1957, визначено, що норми амортизаційних відрахувань, зазначені у статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» для основних фондів груп 1, 2 і 3, застосовуються щодо витрат, понесених (нарахованих) платником податку після 01.01.2004 у зв'язку з придбанням або спорудженням нових основних фондів груп 1, 2 і 3, а також витрат на поліпшення таких нових основних фондів.

Пунктом 1 розділу II Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 01.07.2004 № 1957 для цілей податкового обліку платників податку зобов'язано вести окремий облік витрат, пов'язаних із придбанням, спорудженням та/або поліпшенням основних фондів, що здійснюються після 1 січня 2004 року. При цьому зазначений Закон не передбачає подальшого поділу чи розмежування таких витрат залежно від того, чи були такі основні фонди новими.

Таким чином, платник податку на прибуток після 01.01.2004 для нарахування амортизації веде окремий податковий облік основних фондів, витрати на придбання яких здійснено до 01.01.2004 та після 01.01.2004. Іншого поділу з метою нарахування амортизації після 01.01.2004 чинне законодавство на момент винекнення спірних правовідносин не передбачало.

Проте, суд апеляційної інстанції вказані обставини не встановлював, не досліджував та не навів правових обґрунтувань на підтвердження підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо спірних правовідносин, які виникли з приводу завищення позивачем валових витрат на суму 13 180 грн. в результаті включення до їх складу витрат на закордонне відрядження, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17.02.2010 ДП «МТП «Южний» отримано запрошення на 1 Міжнародну конференцію GlobalРОRТ-2010 «Санкт-Петербург - морская столица России. Екология» № Э-434 від 05 лютого 2010 року, а 25.02.2010 між ТОВ «Бізнес-Еліт» та ДП «МТП «Южний» було укладено договір № 45-2010/СД/УП-26 на участь у заході та оформлено відповідну заяву.

Наказом ДП «МТП-«Южний» від 02.03.2010 № 73-в відряджено першого заступника начальника порту Діденка Р.І. до Росії м.Санкт-Петербург, Естонії м.Таллін терміном на 4 доби для участі в конференції та з каси порту видано кошти у розмірі 1293 євро.

Наказом ДП «МТП-Южний» від 31.05.2010 № 200-в відряджено головного механіка порту до Греції м. Афіни терміном на 4 доби для відвідування Міжнародної морської виставки «Посейдонія-2010», на якій висвітлювались нові тенденції впливу ринку сфер морських послуг та перспективи їх розвитку, технологічні процеси використання матеріалів, способів очистки та окраски техніки, та видано з каси порту кошти у розмірі 1194 євро.

Згідно пп.5.4.8. п. 5.4 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до валових витрат включаються витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про помилковість позиції суду першої інстанції щодо відсутності зв'язку відряджень з основною діяльністю порту, а інвойс може буди належним доказом на підтвердження витрат на проживання.

Однак, судами першої та апеляційної інстанцій в ході розгляду справи не досліджено та не встановлено, чи відповідають дати проживання відповідних осіб у готелях згідно наданих позивачем інвойсам строкам їх перебування у відрядженнях. При цьому, судами також не встановлено, які суми витрат в гривневому еквіваленті підтверджено та не підтверджено поданими позивачем доказами.

Оскільки вказані фактичні обставини залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, то колегія суддів касаційної інстанції не може перевірити правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № від 28.03.2011, та застосування до позивача штрафних санкцій оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № від 28.03.2011

Щодо спірних правовідносин, які виникли з приводу прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 28.03.2011, колегія суддів касаційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Таким чином, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Судом першої інстанції встановлено, що у вересні 2009 року ДП «МТП «Южний» придбало у ПП «Сервіс-Актив» товарно-матеріальні цінності на суму 7000 грн., а у жовтні 2009 року позивач придбав у ТОВ «Південсудрем Сервіс» послуги по ремонту суден на суму 544 053,6 грн.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження правомірності формування сум податкового кредиту за результатами здійснення господарських операцій з вказаними контрагентами, суд першої інстанції дійшов висновку, що ними підтверджено факт здійснення господарських операцій. При цьому, виписані контрагентами позивача податкові накладні були включені позивачем до реєстру отриманих та виданих податкових накладних та суми ПДВ включені до складу податкового кредиту.

Проте, суд апеляційної інстанції вказані обставини не досліджував та не навів правових обґрунтувань на підтвердження підстав для задоволення позову в цій частині.

Між позивачем та ТОВ «Юг-Капітал» укладено договір поставки товарів від 11.05.2010, за умовами якого позивач придбав електрообладнання (резистори ланцюга постійного струму, плати фільтрів живлення, плати управління, трансформатори).

Досліджуючи обставини правомірності формування позивачем сум податкового кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку, що поданими позивачем доказами не підтверджено факт реального здійснення операції з придбання позивачем товару у ТОВ «Юг Капітал», оскільки не підтверджено обставини транспортування товару, факт його отримання та оплати.

Однак, не погоджуючись з позицією суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог процесуального закону, вказані обставини не досліди та вказані висновки не спростував, а тому колегія суддів не може вважати їх обґрунтованими.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно Контракту №09-017K-AL2008 від 30.12.2008, актів виконаних робіт від 26.08.2009 «Про завершення монтажних робіт і приймання портального крана «Кondor» зав.№89 та від 27.08.2009 «Про завершення монтажних робіт і приймання портального крана «Kondor» зав.№1407 AT «Alekon Holding AS»(Естонія) виконало для ДП «МТП «Южнй» монтаж, налагоджувальні та пускові роботи по портальним кранам «Kondor» на території України, а також пред'явило портальні крани робочій комісії і органам Держгірпромнагляду України.

Згідно Контракту №SN-7/2009 від 29.09.2009, актів виконаних робіт від 19.03.2010 «Про завершення монтажних робіт і приймання портального крана «LPS 280» зав. №140.842 та від 19.03.2010 «Про завершення монтажних робіт і приймання портального крана « 280» зав. №140.843 фірма «Лібхерр-Верк Ненцінг Гмбх» (Німеччина) виконало для ДП МТП «Южний» монтаж, налагоджувальні та пускові роботи по портальним кранам « 280» зав. №140.842 та « 280» зав. №140.843, а також пред'явило портальні крани робочій комісії і органам Держгірпромнагляду України.

Відповідно до пп.3.1.1 п.3.1 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість» об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України.

Згідно п.6.5 ст.6 Закону України «Про податок на додану вартість» місцем поставки послуг вважається, зокрема, за винятками, визначеними у підпунктах «в», «д»-«е» цього підпункту, - місце, де особа, яка надає послугу, зареєстрована платником цього податку, а у разі якщо така послуга надається нерезидентом -місце розташування його представництва, а за відсутності такого - місце розташування резидента, який виконує агентські (представницькі) дії від імені такого нерезидента, а за відсутності такого -місце фактичного розташування покупця (отримувача), який у цьому випадку виступає податковим агентом такого нерезидента.

За змістом пп.7.3.6. п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення податкових зобов'язань при імпорті є дата подання митної декларації із зазначенням у ній суми податку, що підлягає сплаті. Датою виникнення податкових зобов'язань при імпортуванні робіт (послуг) є дата списання коштів з розрахункового рахунку платника податку в оплату робіт (послуг) або дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) нерезидентом залежно від того, яка з подій відбулася першою.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачем не були нараховані податкові зобов'язання з ПДВ на послуги нерезидентів AT «Аlеkоn Holding AS» (Естонія) та фірми «Лібхерр-Верк Ненцінг Гмбх» (Німеччина), отримані на території України, що призвело до заниження податкового зобов'язання з ПДВ на суму 1 152 960 грн.

Проте, суд апеляційної інстанції вказані обставини не досліджував, не встановлював та не навів правових обґрунтувань на підтвердження підстав для задоволення позову в цій частині.

Крім того, суд апеляційної інстанції не погодитився з позицією суду першої інстанції щодо обґрунтованості висновку відповідача, викладеного у п.3.7.3 акта перевірки, що позивач здійснював господарські операції з ВАТ «Чорномортехфлот» відповідно до правочинів, які укладені в порушення ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України.

Однак, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає, що судом першої інстанції досліджувалися обставини щодо правомірності відображення позивачем даних податкового обліку за результатами здійснення господарських операцій з ВАТ «Чорномортехфлот».

Таким чином, під час нового розгляду судам першої та апеляційної інстанцій необхідно встановити, чи слугували підставою для нарахуванню відповідачем позивачу спірних сум грошового зобов'язання по податку на додану вартість за податковим повідомленням-рішенням № від 28.03.2011 обставини щодо здійснення господарських операцій позивача з ВАТ «Чорномортехфлот».

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем у червні 2010 року було проведено коригування податкових зобов'язань по ПДВ у сумі їх зменшення на «-» 149 347 грн., у зв'язку зі зміною умов договору по ТОВ «Тіс Міндобрива» (розрахунок коригування кількісних і вартісних показників №77/3931 до по податкової накладної №3931 від 30.04.2010 на суму зменшення ПДВ «-» 69786,47 грн., розрахунок 78/4571 до податкової накладної № 4571 від 31.05.2010 на суму зменшення ПДВ «-» 79560,36 грн.). Згідно проведеного коригування податкове зобов'язання ДП «МТП «Южний» було зменшено в червні 2010 року на суму ПДВ 149 347 грн. Вказані розрахунки були надіслані ДП «МТП «Южний» до ТОВ «Тіс Міндобрива» та отримані ним лише 30.11.2010.

При цьому, вказані фактичні обставини судом апеляційної інстанції переглянуті та досліджені не були.

Щодо спірного податкового повідомлення-рішення від 28.03.2011 №, яким до позивача застосовані штрафні санкції на суму 6 117 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до фіскальних звітних чеків за 10.11.2009 (виконаний 11.11.2009) та за 19.01.2010 (виконаний 20.01.2010) по реєстратору розрахункових операцій фіскальний № були проведені готівкові кошти у сумі 978 грн. та 43,20 грн., які не обліковані у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків.

Однак, визнаючи противоправним та скасовуючи податкове повідомлення-рішення від 28.03.2011 №, судом апеляційної інстанції вказані обставини досліджені та перевірені не були.

Таким чином, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає, що оскаржувані судові рішення в цілому винесені судами попередніх інстанцій з дотриманням принципів законності та обґрунтованості у відповідності до приписів ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч.2 ст.227 КАС України.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати вищевикладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів задовольнити частково.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2013 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді В.В. Кошіль

О.А. Моторний