Справа № 2а-16613/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2015 р. м. Київ К/9991/65362/11

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Карась О.В. - головуючий, судді Олендер І.Я., Рибченко А.О.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області (далі - Інспекція)

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2011

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011

зі справи № 2а-16613/10/2070за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (далі - СПД ОСОБА_1)

до Інспекції

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 20.07.2009 № /0, згідно з яким СПД ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання із земельного податку в сумі 31410,20 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011, позов задоволено з тих мотивів, що з огляду на відсутність доказів належного оформлення за позивачем права власності або права користування спірною земельною ділянкою СПД ОСОБА_1 не може вважатися суб'єктом сплати земельного податку з цієї ділянки.

Посилаючись на невідповідність висновків судів вимогам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Інспекція звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та повністю відмовити у позові СПД ОСОБА_1 Зокрема, скаржник наголошує на тому, що за фактом набуття у власність нерухомого об'єкта СПД ОСОБА_1 повинен був сплачувати земельний податок із земельної ділянки, на якій цей об'єкт розташований, незалежно від реєстрації права на цю земельну ділянку.

Переглянувши судові акти у межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне частково задовольнити розглядувані касаційні вимоги з урахуванням такого.

Як вбачається з установлених судами обставин справи, оспорювану суму податкового зобов'язання із земельного податку було визначено позивачеві за наслідками проведення Інспекцією перевірки дотримання ОСОБА_1 вимог Закону України «Про плату за землю» з питання повноти та своєчасності сплати земельного податку, оформленої актом від 20.07.2009 № 335/17-010/НОМЕР_1.

Під час цієї перевірки податковим органом було виявлено факт використання позивачем земельної ділянки площею 0,3193 га, розташованої по АДРЕСА_1, без оформлення правовстановлюючих документів на цю ділянку та без обчислення і сплати земельного податку з вказаної ділянки.

Наведені обставини слугували підставою для донарахування позивачеві оспорюваної суми податкового зобов'язання із земельного податку, виходячи з грошової оцінки спірної земельної ділянки та ставки земельного податку на рівні 5%.

Приймаючи рішення про задоволення цього позову, суди послалися на те, що у матеріалах справи відсутні докази передачі спірної земельної ділянки у власність або користування позивачеві в установленому порядку з внесенням відповідних даних до державного земельного кадастру.

Втім такий висновок судів не відповідає нормам матеріального права, що регулюють розглядувані правовідносини.

У частинах першій, другій статті 125 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 цього Кодексу (у тій самій редакції) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже, земельне законодавство України вимагає державної реєстрації документа, що встановлює право користування земельною ділянкою. Тому для цілей регулювання земельних відносин виникнення права оренди земельної ділянки пов'язане із фактом державної реєстрації відповідного договору.

У той же час у сфері оподаткування для виникнення у платника податкового обов'язку з нарахування та сплати земельного податку дотримання порядку оформлення права користування земельною ділянкою не має вирішального значення.

Так, за змістом частини першої статті 2 Закону України «Про плату за землю» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

У статті 5 цього Закону визначено, зокрема, що об'єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, суб'єктом - власник земельної ділянки і землекористувач, у тому числі орендар.

В силу вимог статті 15 вказаного Закону обов'язок сплачувати земельний податок виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

При цьому наведені норми податкового законодавства не деталізують вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, не встановлюють будь-яких кваліфікуючих вимог щодо порядку укладення (оформлення) права користування земельною ділянкою для визнання за особою прав та обов'язків землекористувача у сфері податкових правовідносин.

Принцип економічної обґрунтованості справляння земельного податку як майнового податку полягає у покладенні обов'язку з його сплати на особу, яка має юридичну можливість отримувати економічний ефект від використання землі. А відтак обов'язок зі сплати земельного податку пов'язується саме з фактичним отриманням особою права власності або права користування землею та існує й за відсутності державної реєстрації відповідного права, що здійснюється за бажанням правоволодільця.

Таким чином, обов'язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.

А відтак оскільки у періоді, охопленому перевіркою, позивач використовував спірну земельну ділянку за фактом використання нежитлових будівель, які на ній розташовані, висновок Інспекції про обов'язок позивача сплачувати земельний податок з цієї ділянки є обґрунтованим.

У той же час при обчисленні земельного податку, який підлягає стягненню з позивача за використання спірної земельної ділянки, Інспекцією було безпідставно застосовано ставку податку на рівні 5%, яка встановлена частиною першою статті 8 Закону України «Про плату за землю» за земельні ділянки, надані для підприємств промисловості, транспорту, зв'язку та іншого призначення, за винятком земельних ділянок, зазначених у частині другій та третій цієї статті і частині другій статті 6 цього Закону. Адже позивач не є підприємством промисловості, транспорту, зв'язку та іншого призначення, на які поширюється дія цієї норми Закону.

Згідно ж з частиною першої статті 7 названого Закону ставки земельного податку з земель, грошову оцінку яких встановлено, встановлюються у розмірі одного відсотка від їх грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у частинах п'ятій - десятій цієї статті та частині другій статті 6 цього Закону.

Частиною п'ятою цієї ж статті Закону передбачено, що податок за земельні ділянки, зайняті житловим фондом, кооперативними автостоянками для зберігання особистих транспортних засобів громадян, гаражно-будівельними, дачно-будівельними кооперативами, індивідуальними гаражами і дачами громадян, а також за земельні ділянки, надані для потреб сільськогосподарського виробництва, водного та лісового господарства, які зайняті виробничими, культурно-побутовими та господарськими будівлями і спорудами, справляється у розмірі трьох відсотків суми земельного податку, обчисленого відповідно до частин першої та другої цієї статті.

А відтак для правильного вирішення цього спору судам слід було за наслідками встановлення, до якої саме категорії належить спірна ділянка, визначити ставку податку, що підлягає застосуванню при обчисленні земельного податку зі спірної ділянки, з'ясувати, який саме розмір цього податку має сплатити позивач за 2007-2008 роки, та за наслідками цього визначити правомірно донараховану позивачеві суму земельного податку за осопорюваним податковим повідомленням-рішенням.

Отже, прийняття правильних по суті спору рішень з даного спору вимагає додаткового встановлення та перевірки фактичних обставин, що входять до предмета доказування у справі, що відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для усунення вказаних недоліків.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 КАС, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011 зі справи № 2а-16613/10/2070 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: О.В. Карась
судді:І.Я. Олендер
А.О. Рибченко