Справа № 821/920/15-а
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 р.м. ХерсонСправа № 821/920/15-а
16 год. 10 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Попова В.Ф.,

при секретарі: Якущенко К.Ю.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Єрашова І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області

про захист порушених прав,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області (далі - ДПІ у м. Херсоні, відповідач), у якому просить захистити свої права шляхом визнання протиправним та скасування рішення від 13 березня 2015 року № 12 про не погодження застосування податкового компромісу по податку на додану вартість, донарахованому за результатами документальної перевірки, і визнання узгодженим та досягнутим податкового компромісу на підставі заяви від 06 березня 2015 року про досягнення податкового компромісу по податковому повідомленню-рішенню від 18 червня 2014 року № (далі - податкове повідомлення-рішення).

Зазначене податкове повідомлення-рішення прийняте ДПІ у м. Херсоні на підставі акта від 27.05.2014 № 792/21-03-17-02/, складеного за наслідками перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

За актом перевірки ФОП ОСОБА_1 здійснював діяльність на загальній системі оподаткування. Обсяг отриманих ним доходів за період з 1 березня 2012 року по 28 лютого 2013 року (протягом останніх 12 календарних місяців) сукупно перевищив 300000 грн. Дата обов'язкової реєстрації платником ПДВ припадає на 11 березня 2013 року.

В порушення вимог пункту 181.1 статті 181, пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 та п. 187.1 ст. 187 ПК України ФОП ОСОБА_1 не зареєструвався платником податку на додану вартість, не надав до ДПІ у м. Херсоні декларації з податку на додану вартість з березня 2013 року по березень 2014 року (13 звітних періодів) та занизив податкові зобов'язання з цього податку. У зв'язку з цим контролюючим органом збільшено його грошові зобов'язання з податку на додану вартість за податковим повідомленням-рішенням на 75469,60 грн., в тому числі за основним платежем на 58607,68 грн., за штрафними санкціями на 16861,92 грн.

ФОП ОСОБА_1 оскаржив податкове повідомлення-рішення до Херсонського окружного адміністративного суду, рішенням суду від 10 вересня 2014 у справі № 821/3511/14 позов залишено без задоволення. На теперішній час рішення не набрало законної сили (10 листопада 2014 року відкрито провадження судом апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_1).

6 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ДПІ у м. Херсоні із заявою про податковий компроміс за податковим повідомленням-рішенням.

13 березня 2015 року ДПІ у м. Херсоні прийнято рішення № 12 про не погодження застосування податкового компромісу (оскаржуване у даній справі), оскільки суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість не відповідають умовам застосування податкового компромісу, зазначеним в п. 1 підрозділу 9-2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України зі змінами, внесеними Законом України від 25.12.2014 № 63-VI.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, посилаючись на п. 1 підрозділу 9-2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, стверджують, що згідно з цією нормою позивач може бути звільнений від відповідальності у порядку досягнення податкового компромісу із фіскальним органом за заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість. Зокрема, процедура досягнення податкового компромісу із неузгоджених сум податкових зобов'язань, щодо яких триває процедура судового оскарження, визначена пунктом 7 підрозділу 9-2. Вважають, що є усі підстави для досягнення такого компромісу і прийняття позитивного рішення із цього питання відповідачем.

Представник відповідача позов не визнав, заперечення на позов обґрунтовує тим, що згідно з вимогами ПК України податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість (у зв'язку із завищенням податкового кредиту) та з податку на прибуток (у зв'язку із завищенням витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування).

Під заниженням податкових зобов'язань для цілей застосування Податкового кодексу України слід розуміти неправомірне формування платником податків даних податкового обліку (формування податкового кредиту з податку на додану вартість або витрат з податку на прибуток) у податкових періодах до 1 квітня 2014 року, що призвело до заниження належних до сплати сум податкових зобов'язань.

ФОП ОСОБА_1 з 2009 року не є платником податку на додану вартість, в той же час податковий компроміс застосується у разі подання декларацій, в яких платник податків завищує податковий кредит, ФОП ОСОБА_1 таких декларацій не подавав, що й було встановлено в ході перевірки.

Окрім того, законодавець наділив виключним правом погоджувати або не погоджувати податковий компроміс саме ДПІ у м. Херсоні при умові наявності обставин, визначених ПК України.

В задоволенні позовних вимог представник відповідача просив відмовити.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на такі обставини та приписи законодавства.

Особливості уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість під час застосування податкового компромісу визначені підрозділом 9-2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України.

Відповідно до п. 1 підрозділу 9-2 розділу податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 цього Кодексу. Платник податків, який вирішив скористатися процедурою податкового компромісу, під час дії податкового компромісу за такі податкові періоди має право подати відповідні уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, в яких визначає суму завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств та/або суму завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість подаються за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Разом з уточнюючим розрахунком подається перелік (опис) господарських операцій, щодо яких здійснено уточнення показників податкової декларації. На випадки подання уточнюючих розрахунків податкових зобов'язань відповідно до цього підрозділу не поширюються норми статті 50 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 7 підрозділу 9-2 процедура податкового компромісу, встановлена цим підрозділом, поширюється також на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, а також на випадки, коли платник податків отримав податкове повідомлення-рішення, за яким податкові зобов'язання не узгоджені відповідно до норм цього Кодексу. Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що податковий компроміс може бути застосований лише щодо двох податків: податку на прибуток та податку на додану вартість.

Стосовно податку на додану вартість, то однією з умов податкового компромісу в цьому випадку є порушення податкового законодавства, яке полягає в заниженні платником податку податкових зобов'язань з податку на додану вартість шляхом завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Досягнення податкового компромісу за вказаних вище обставин здійснюється за заявою платника податків про намір досягнення податкового компромісу у разі відповідності заяви та податкового зобов'язання, щодо якого її подано, умовам податкового компромісу, передбаченим ПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на час проведення перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення був зареєстрований як платник податків - фізична особа-підприємець в ДПІ у м. Херсоні і не був зареєстрований як платник ПДВ.

22 липня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем - ОСОБА_1 за його рішенням.

Порушення податкового законодавства, допущеного ФОП ОСОБА_1, полягає не в завищенні ним податкового кредиту з податку на додану вартість, а в тому, що він, здійснюючи діяльність на загальній системі оподаткування та отримавши дохід протягом останніх 12 календарних місяців, що перевищив 300000 грн., не зареєструвався платником податку на додану вартість та не подавав декларації з податку на додану вартість.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява позивача про податковий компроміс не відповідає умовам податкового компромісу, встановленим Податковим кодексом України.

Що стосується посилання позивача на п. 7 підрозділу 9-2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, який на думку позивача, має бути застосований до спірних правовідносин, а податковий компроміс визнаний досягнутим, то суд звертає увагу, що ця норма лише визначає процедуру (порядок) податкового компромісу, зокрема стосовно неузгоджених сум податкових зобов'язань, щодо яких триває процедура судового оскарження. Пункт 7 підрозділу 9-2 не змінює зміст та умови податкового компромісу, визначені пунктом 1 цього підрозділу.

За змістом ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, якою визначені підставі для звільнення від доказування. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем не надано суду належних доказів на обґрунтування своїх вимог. В свою чергу, надані відповідачем докази та встановлені судом обставини свідчать про правомірність оскаржуваного рішення відповідача про не погодження застосування податкового компромісу з податку на додану вартість.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України, суд,

постановив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення від 13 березня 2015 року № 12 про не погодження застосування податкового компромісу по податку на додану вартість, донарахованому за результатами документальної перевірки, і визнання узгодженим та досягнутим податкового компромісу на підставі заяви від 06 березня 2015 року про досягнення податкового компромісу по податковому повідомленню-рішенню від 18 червня 2014 року № - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 23 квітня 2015 р.

Суддя Попов В.Ф.

кат. 8.3.3