Справа № 810/1711/13-а
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2015 р. м. Київ К/800/48453/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Бутенка В.І. (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України у Миронівському районі Київської області про визнання дій протиправними, визнання незаконною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2013 року приватний підприємець ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною і скасовано вимогу управління Пенсійного фонду України у Миронівському районі Київської області (далі - Управління) від 05.04.2013 року №Ф/027. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення цього суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач 26 жовтня 1998 року зареєстрований як фізична особа - підприємець і з січня 2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування на обліку в Управлінні та отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 04.07.2007 року.

Разом з тим, 5 квітня 2013 року відповідачем було складено вимогу №Ф/027, в якій зазначено, що заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить суму 3 075 грн. 81 коп.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VІ), в преамбулі якого зазначено, що цим Законом визначено правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2464-VІ встановлено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

Оскільки відповідач вимогу позивачу №Ф/027 про сплату боргу на суму 3 075 грн. 81 коп. за період з травня по грудень 2012 року сформував станом на 1 березня 2013 року, тобто після набрання чинності Закону №2464, то дані правовідносини регулюються Законом №2464-VІ.

Статтею 1 вказаного Закону №2464-VІ передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ платником єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 4 статті 4 Закону №2464-VІ (в редакції, яка набрала чинності з 6 серпня 2011 року) визначено, що особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З частини четвертої статті 4 Закону №2464-VІ випливає, що однією з умов звільнення осіб від сплати за себе єдиного внеску є те, що вони є пенсіонерами за віком. Визначальним для розв'язання цього спору є правильне розуміння вказаних положень, оскільки будь-яких застережень в цій нормі та в Законі №2464-VІ про те, що під пенсіонерами за віком слід розуміти лише тих осіб, яким призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не має.

З матеріалів справи вбачається, що на думку відповідача пенсіонером за віком у розумінні вищенаведеної норми є особа, якій призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». В той же час позивач вважає, що таким пенсіонером може бути особа, якій призначено пенсію за віком згідно будь-якого закону, яким визначено призначення пенсії особам залежно від досягнення віку.

За загальним правилом пенсію за віком прийнято називати таку пенсію, яка встановлюється з досягненням певного віку та за наявності необхідного стажу роботи. Пенсії, призначені за віком, поділяються на три види: 1) на загальних підставах; 2) пільгові 3) спеціальних юридичних підставах (умовах).

Відповідно до статті 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Статтею 26 вищевказаного Закону визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до статті 55 Закону України " Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Із зазначених норм законів видно, що надання позивачу законодавчо визначеної пільги, вираженої у заниженні віку, необхідного для призначення пенсії, не змінює виду пенсійного забезпечення та не позбавляє права особи на призначення пенсії, (пенсії за віком) передбаченої законом.

Так, під пенсіонерами за віком, вказаними в частині четвертій статті 4 Закону №2464-VІ, необхідно розуміти всіх осіб, яким призначено пенсію у зв'язку з досягненням віку і незалежно від законів, якими таке право на пенсію за віком встановлено.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що фізичні особи-підприємці, які є платниками єдиного податку та є пенсіонерами за віком, не зважаючи на ту обставину, що вийшли на пенсію достроково у зв'язку з наданням їм додаткових соціальних гарантій, можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З огляду на наведене, оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідно до вимог ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 222, 223, 226, 230 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року скасувати.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман