Справа № 623/1056/15-а
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 р. Справа № 623/1056/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Перцової Т.С. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2015р. по справі № 623/1056/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області

про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з адміністративним позовом до Управління пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області (далі по тексту - відповідач, УПФУ в Ізюмському районі Харківської області), в якому просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у здійсненні йому перерахунку пенсії, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити державну пенсію та додаткову пенсію згідно норм ст.50 та ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.01.2014 року.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2015 року по справі №623/1056/15-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії у розмірах, передбачених ст.ст. 50, 54,67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.01.2014 року по 01.09.2014 року залишено без розгляду.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії у розмірах, передбачених ст.ст. 50, 54,67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 02.08.2014 року відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок Держави.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, з викладених підстав, просить скасувати постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2015 року по справі №623/1056/15-а, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, справу розглянути за його відсутності.

Відповідач, у надісланих запереченнях на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, справі розглянути за відсутністю представника УПФУ в Ізюмському районі Харківської області на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до ст.14 Закону № 796, належить до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як інвалід ІІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, щодо якого встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 від 11 лютого 1993 року та вкладкою до нього НОМЕР_2 (а.с.14).

З матеріалів справи вбачається, що позивачу основна та щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, виплачується в розмірі, визначеному з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 1210 від 23.11.2011 року.

Позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з вимогою щодо здійснення йому перерахунку та виплати щомісячних державних пенсії відповідно до вимог ст.ст. 50, 54, 67 ЗУ «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» .

Відповідно до листа відповідача від 23.01.2015 року за вих. №7/Д-14 позивачу відмовлено в задоволенні заяви щодо перерахунку пенсії.

Не погодившись з відмовою відповідача щодо перерахунку пенсії, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що строк здійснення виплат відповідно до Закону України від 31 липня 2014 року "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" підлягає обмеженню 02.08.2014 року, оскільки після зазначеної дати виплати повинні проводитись у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений ст..99 КАС України строк звернення до суду із адміністративним позовом. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з 02.08.2014 року та необхідності залишення адміністративного позову без розгляду з 01.01.2014 року по 01.09.2014 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду з 01.01.2014 року по 01.09.2014 року, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом 02.03.2015 року із вимогами щодо захисту його порушених прав, що мали місце з 01.01.2014 року.

Так, колегія суддів вказує на те, що порушене право на отримання пенсії підлягає захисту в межах шестимісячного строку, з огляду на таке.

У відповідності до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Зазначені положення кореспондуються з нормами ст. 162 КАС України, які визначають повноваження суду при вирішенні справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Як вбачається з приписів частин 2, 3 ст. 99 КАС України строк звернення до суду, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду з захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

При цьому колегія суддів зауважує, що, як вбачається з матеріалів справи, порушення прав позивача відбувалося періодично - кожного місяця при отриманні ним суми пенсії, починаючи з 01.01.2014 року, а тому кожного разу при отриманні пенсії в неналежному розмірі позивач мав змогу звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Однак позивачем до суду першої інстанції не було надано доказів поважності пропуску строку для звернення до адміністративного суду з позовом щодо визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату державної та додаткової пенсій за період з 01.01.2014 року по 01.09.2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для поновлення позивачеві строку звернення до суду за захистом своїх прав за період з 01.01.2014 року по 01.09.2014 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано положення ч. 2 ст. 99 КАС України, залишивши без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 року по 01.09.2014 року.

З приводу висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії у розмірах, передбачених ст.ст. 50, 54,67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 02.08.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Статтею 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1,2,3,4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до п. 4 ст. 54 Закону України Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції від 09.07.2007р. згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008,) в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по другій групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Згідно з ч.1 ст. 50 Закону України Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції від 09.07.2007р. згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008) особам, віднесеним до першої категорії, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах: інвалідам третьої групи - 75 % мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення даного спору, крім того це право гарантується Конституцією України (ч.2 ст.46 Конституції України).

При цьому, вихідним критерієм розрахунку додаткової пенсії виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"" встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом про Державний бюджет України. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

14.06.2011 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", який набрав чинності 19.06.2011 року Пунктом 7 частини І зазначеного Закону Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" доповнено пунктом 4, яким встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та ч. 3 ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" визнано такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 року визначено, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2. 1, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Також, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" встановлено, що у 2013 році норми і положення, зокрема, ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Згідно ст. 3 Бюджетного Кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

З аналізу наведених норм вбачається, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян у 2011 та 2012, 2013 бюджетних роках делеговано Кабінету Міністрів України.

На виконання вищевказаних вимог постановою Кабінету Міністрів України № 1210 від 23.11.11 року були визначені мінімальні розміри основної пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Однак, Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (в редакції, чинній до 03.08.2014 року) не було передбачено обмежень щодо застосування ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 31.07.2014 року, який набрав чинності 03.08.2014 року, доповнено Розділ "Прикінцеві положення" ЗУ "Про державний бюджет України на 2014 рік" пунктом 6-7, якими встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Таким чином, з 03.08.2014 року норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, колегія суддів зазначає, що з урахуванням внесених змін у Закон України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", які набрали чинності 3 серпня 2014 року, починаючи з цієї дати до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення Постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення".

Рішенням Конституційного суду України від 25.01.2012 року у справі № 3-рп/2012 суд зазначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України. а також нормативно - правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Отже, за конституційними нормами, колегія суддів дійшла висновку, що при визначенні розміру пенсій в період до 02.08.2014 року застосуванню підлягають ст.ст.50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи", а з 03.08.2014 року вищевказана постанова Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210.

Враховуючи, що фактично позивач отримує підвищення до пенсії у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів зауважує, що, приймаючи рішення 16.3.2015 року, судом першої інстанції враховано положення Закону України від 31 липня 2014 року "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", однак невірно зазначено дату, з якої необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог, як 02.08.2014 року.

Так, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії у розмірах, передбачених ст.ст. 50, 54,67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.01.2014 року по 01.09.2014 року судом першої інстанції правомірно залишено без розгляду, при цьому відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії у розмірах, передбачених ст.ст. 50, 54,67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 02.08.2014 року.

Таким чином, колегія суддів вказує на те, що за період з 02.08.2014 року по 01.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 судом першої інстанції одночасно залишено без розгляду та відмовлено у їх задоволенні, що є неприпустимим.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вказує на те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити за період з 02.09.2014 року.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при її прийнятті суд першої інстанції дійшов правильних висновків по суті справи, однак із помилковим застосуванням норм процесуального права, які призвели до ухвалення частково неправильного рішення.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2015 року по справі №623/1056/15-а підлягає зміні шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини постанови в наступній редакції: в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії у розмірах, передбачених ст.ст. 50, 54,67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 02.09.2014 року відмовити.

В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 200, 201, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2015 року по справі №623/1056/15-а змінити шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини постанови в наступній редакції: в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання здійснити перерахунок та нарахування недоплаченої державної та додаткової пенсії у розмірах, передбачених ст.ст. 50, 54,67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 02.09.2014 року відмовити.

В іншій частині постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2015 року по справі №623/1056/15-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Перцова Т.С. Дюкарєва С.В.
Повний текст постанови виготовлений 17.04.2015 р.