Справа № 826/2133/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 квітня 2015 року № 826/2133/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Верховного Суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голова Верховного Суду України Романюк Ярослава Михайлович
про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення грошових коштів

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верхового суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голова Верховного Суду України Романюк Ярослава Михайлович про визнання незаконним та скасування наказу від 07.08.2014 №612-к, стягнення недорахованої позивачу відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 47 524, 08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржений наказ прийнято з порушенням норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), чим звужено обсяг права позивача на суддівську винагороду, чим, як наслідок знижено досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Позивач клопотав про вирішення справи за його відсутності.

Відповідач - Верховний суд України - заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що оскаржений наказ прийнято на виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - голови Верховного Суду України Романюка Ярослава Михайловича - в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 працює суддею Верховного Суду України з квітня 1995 року.

Наказом Голови Верховного Суду України від 08.08.2014 №612-к «Про встановлення максимального місячного розміру суддівської винагороди» суддям Верховного Суду України встановлено обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд виходить з того, що визначення обґрунтованості спірного наказу, а отже і вмотивованості позовної заяви, полягає у визначенні відповідності прийнятого рішення наданим відповідачу повноваженням, при цьому, із обов'язковим встановленням законності його змісту з приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким визначено статус суддів та встановлено систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та врегульовано інші питання судоустрою і статусу суддів.

В постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 6 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ»та в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 26 січня 2000 року № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначено, що підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Положенням п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинства і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до п. 6 та 8 ч. 1, ч. 2 ст. 41 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 01.05.2014) Голова Верховного Суду України: контролює ефективність діяльності апарату суду, а також здійснює інші повноваження визначені законом.

Голова Верховного Суду України з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Згідно зі ст. 22 Бюджетного кодексу України Верховний Суд України є головним розпорядником бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Проте, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено, що максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Таким чином визначений, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди змінено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» внаслідок чого зменшено розмір суддівської винагороди. Залишивши незмінним зміст права на суддівську винагороду Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» звузив обсяг цього права, встановивши обмежений граничний розмір суддівської винагороди, чим, на думку суду, знизив рівень гарантії незалежності суддів.

Виходячи із принципу розподілу державної влади на законодавчу, виконавчу і судову та визнання самостійності органів судової влади (стаття 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») статус судді в Україні визначається Конституцією України для гарантування здійснення правосуддя незалежним і неупередженим судом; у цих цілях проголошується незамінність і недоторканність суддів, передбачається їх належне і матеріальне забезпечення, що є гарантією незалежності суддів, невід'ємним елементом їх статусу (статті 6, 124, 126, 129, 130 Конституції України).

Статус судді є засобом, покликаним забезпечувати кожному дійсний захист його прав і свобод правосуддям; будучи однією із гарантій належного здійснення правосуддя.

Характер і рівень правового захисту статусу судді визначається не тільки об'ємом наданих прав, а і місцем актів, якими здійснюється правове регулювання, в системі правових актів: закріплення гарантій статусу суддів саме в Конституції України та Законі України «Про судоустрій і статус суддів» направлено на недопущення звуження цих гарантій і зниження їх рівня в ході конкретизації та розвитку законодавства.

Такий підхід кореспондує рекомендаціям Європейської хартії, згідно якої рівень оплати повинен встановлюватися так, щоб захистити суддю від тиску, спрямованого на те, щоб вплинути на зміст його рішень і взагалі на його поведінку в суді, порушуючи таким чином його незалежність і неупередженість.

У пунктах 54-55 Рекомендації СМ/Кес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року вказано, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення.

Аналогічний висновок можна зробити зі змісту статті 1, частини 1 статті 3, статті 22 Конституції України та частиною 6 статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо недопущення звуження змісту та обсягу гарантій незалежності судді, шляхом внесення змін у діючу систему норм.

Отже, зменшення розміру суддівської винагороди Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», є фактичним зниженням рівня незалежності суддів, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» щодо розміру суддівської винагороди не змінювався. Вказане суперечить Конституції України.

На думку суду, при вирішенні цієї справи існує можливість застосування норм Конституції України як норм прямої дії у розумінні, висловленому у рішеннях Конституційного Суду України викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 щодо неконституційності положень, які зменшують досягнутий рівень матеріальної незалежності суддів.

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а не Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Натомість, наказ Голови Верховного Суду України від 08.08.2014 №612-к «Про встановлення максимального місячного розміру суддівської винагороди» прийнято на виконання Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Враховуючи невідповідність оскарженого наказу нормам ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», керуючись принципом незалежності суддів, який полягає в окремому порядку фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належному матеріальному та соціальному забезпеченні судді, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до довідки про суддівську винагороду, виданої позивачу Верховним Судом України 28.01.2015 №16 середній розмір суддівської винагороди за період січень - липень 2014 року становить 26215,74 грн. Проте за період вересень - грудень 2014 року позивачу виплачено суддівську винагороду у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, на загальну суму 57 338,89 грн. Отже суд погоджується з доводами позивача, що йому не виплачено суддівську винагороду за вказаний період у розмірі 47 524,08 грн. (104 862,97 - 57 338,89 =47 524,08 грн.)

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає адміністративний позов ОСОБА_1 таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статями 69, 70, 71, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Голови Верховного Суду України від 08.08.2014 №612-к «Про встановлення максимального місячного розміру суддівської винагороди».

3. Стягнути з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 47 524,08 грн.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда