Справа № 815/1515/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1515/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року м. Одеса

15 год. 40 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

при секретарі судового засідання - Свириді Х.С.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_3 (за договором)

перекладач - ОСОБА_4

представник відповідача - Білоконь Н.О. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання рішення Головного управління ДМС України в Одеській області на підставі наказу № 225 від 02.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, нечинним з моменту його прийняття, зобов'язання Головного управління ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання рішення Головного управління ДМС України в Одеській області на підставі наказу № 225 від 02.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, нечинним з моменту його прийняття, зобов'язання Головного управління ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є громадянином Афганістану та станом на сьогоднішній час має побоювання повертатись на батьківщину, так як його може бути піддано переслідуванням по причині належності до певної соціальної групи, а саме особи, які відмовляються працювати з угрупованням «Талібан». Так, основною причиною прийняття оскаржуваного рішення стало відсутність доказів і наявність лише усних. Крім того, як на підставу для відмови у оформленні документів, відповідач вказав на наявність суперечливої інформації та зазначив, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та у нього відсутні умови, зазначені у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Проте, вказані обставини є безпідставними, оскільки у своїй заяві позивач зазначив, що під час навчання позивача у школі у старших класах, представники угруповання «Талібан» пропонували йому приєднатись до руху, перестати відвідувати шкоду, вивчати англійську мову. Проте, оскільки позивач відмовився від такої пропозиції, йому надходили неодноразові погрози, його життю загрожувала небезпека. У зв'язку із цими подіями, побоюючись за власне життя, позивач залишив країну громадянської належності та на даний час не може повернутись на батьківщину.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, надали пояснення та просили суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 3-5).

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви ОСОБА_1 вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; а також підтверджено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, принижує гідність, поводження чи покарання (аркуші справи 38-41).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, 01.11.2014 року легально іноземець виїхав з країни громадянської належності, авіарейсом Кабул (Афганістан0 - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ) на підставі національного паспорта та візи. В м. Москва перебував протягом п'яти днів. Відповідно до протоколу співбесіди, до України потрапив 09.11.2014 року нелегально.

20.11.2014 року позивач звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні, обґрунтувавши тим, що навчаючись у школі, він відвідував курси англійської мови. Але там було небезпечно, оскільки відбувалось свавілля. Одного дня до них на курси прийшли озброєнні люди, які хотіли їх підпалити, проте у них нічого не вийшло, адже було багато людей. Після цього, ці люди почали тривожити навчаючихся, у зв'язку із чим було неможливо ходити навчатись, оскільки люди що приходили не дозволяли навчатись. Потім вони стали погрожувати, вони хотіли дати позивачу зброю, потім почали розповідати про війну та про те, як це добре. Батьки позивача дізнались про те, що до школи приходять озброєнні люди та розповідають про війну та перестали пускати на вулицю. Згодом, позивач дізнався, що його планують викрасти, у зв'язку із чим, його батьки вирішили, що ОСОБА_1 має поїхати з країни та це буде краще, аніж знаходитись із цими людьми. Таким чином, позивач був змушений залишити країну громадянської належності (аркуші справи 83-86).

28.11.2014 року було проведено анкетування заявника (аркуші справи 76-80).

02.12.2014 року, посадовою особою відділу у справах біженців Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_1, про що складено протокол від 02.12.2014 року (аркуші справи 60-62).

Вказаним протоколом зафіксовано, що причиною виїзду з країни громадянської належності позивача є загроза його життю, оскільки коли позивач перебував на батьківщині, йому погрожували та хотіли взяти у полон незнайомі люди, які скоріш за все були талібами та хотіли щоб позивач взяв у руки зброю й воював проти держави, підпалював школи і виконував інші їхні доручення. Погрози відбувались у березні 2014 року на протязі півтора місяця. Позивача, як вказано у протоколі, три рази зустріли зазначені озброєнні люди: спочатку - коли таліби хотіли підпалити приміщення де проходили курси англійської мови; вдруге - коли позивач прийшов на курси таліби його зупинили та сказали, щоб він більше не навчався, а взяв зброю та воював; втретє - цього ж дня, коли позивач повертався з курсів знову їх зустрів, проте злякавшись, втік від них. Батьки позивача почули про це від інших людей, які живуть у районі позивача, та вирішили відправити його до іншої країни.

Розглянувши справу № 2014OD00297 заявника громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 20.11.2014 року звернувся із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, службовою особою відповідача, на підставі проведеного інтерв'ю та протоколу співбесіди прийнято висновок від щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 02.12.2014 року (аркуші справи 52-56).

Відповідно до ст. 8 п. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги вищевказаний висновок, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №225 від 02.12.2014 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу» (аркуш справи 59).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено шляхом вручення повідомлення № 94 від 02.12.2014 року, яке він отримав 11.12.2014 року (аркуші справи 48-49).

Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, оскільки не містить підстав для такої відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, позивачем було подано до органу міграційної служби заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтувавши її побоюваннями повернення до країни постійного проживання через загрозу своєму життю та здоров'ю з боку представників руху «Талібан». Проте, приймаю оскаржуване рішення, оформлене наказом № 225 від 02.12.2014 року, відповідачем не було досліджено належним чином усіх умов та обставин, які перешкоджають поверненню позивача на батьківщину, а також не досліджено ситуацію належним чином по країні походження позивача з урахуванням зазначених заявником у заяві від 20.11.2014 року обставин.

Суд погоджується з викладеними доводами виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону встановлено: біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Аналіз вказаних вище норм дає підстави суду для висновку про наявність обов'язку у відповідача при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які претендують на отримання статусу біженця, так і до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Відповідач як вбачається з оскаржуваного рішення, оформленого наказом № 225 від 02.12.2014 року вказує, що заяви позивача є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд не погоджується з такою позицією відповідача зважаючи на наступне.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду, викладеній у постанові Пленуму № 1 від 25.06.2009 року, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Так, відповідач поряд з іншим, вказує як на підставі необґрунтованості своєї заяви також й те, що з країни свого громадянського походження виїхав до Російської Федерації (м. Москва) де перебував протягом п'яти днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився у третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. Крім того, на думку відповідача, не можливо вважати транзитним проїзд через територію Російської Федерації, так як згідно з ст. 29 Закону РФ «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Поряд з цим, суд зазначає, що позивач не заперечує факту перебування у Російській Федерації після виїзду з країни громадянської належності, проте після нелегального перетину кордону з Україною та потрапляння на територію цієї держави він звернувся за міжнародним захистом, при цьому обґрунтувавши своє звернення побоюваннями за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, що на думку суду не перешкоджає такому зверненню та не може слугувати беззаперечним доказом необґрунтованості заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Крім того, у своїх запереченнях відповідач вказує на те, що позивач особисто, ані під час подання заяви, ані під час анкетування чи проведення інтерв'ю, не повідомив про жодні побоювання, у разі повернення до Афганістану, що можуть бути пов'язані з соціально-політичною ситуацією чи будь-якою небезпекою для життя в регіоні постійного проживання.

Проте, вказане твердження спростовується наявними в матеріалах особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_1 результатами проведеного анкетування та співбесіди, під час яких позивач зазначав про побоювання за власне життя у разі повернення до країни постійного проживання з боку представників руху «Талібан», які під час його перебування на батьківщині неодноразово з ним зустрічались та примушували вступити до їх лав та брати участь у війні.

Щодо відсутності письмових доказів в обґрунтування наданих заявником пояснень стосовно своїх побоювань, позивач вказує про неможливість надання таких доказів, ненадання яких не можу служити підставою для відмови.

У зв'язку із цим, суд зазначає, що згідно п. 8 постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в України від 25.06.2009 року № 1 - обов'язок доказування в адміністративному судочинстві, визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином: позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову; відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, суди під час розгляду справ повинні враховувати, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Тому є неприпустимою відмова в задоволенні позову в такій категорії справ у зв'язку із недоведеністю іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Частиною 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісті ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Системний аналіз наведеної норми свідчить, що орган міграційної служби приймає рішення за наслідками розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, тобто, саме на орган міграційної служби законодавством покладено обов'язок щодо проведення збору та аналізу інформації про країну походження та про особу заявника.

Крім того, рішення за наслідками розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинно бути обґрунтованим.

Проте, в порушення зазначених вимог Закону відповідачем при розгляді заяви позивача не було проведено жодного збору та аналізу інформації про країну походження та про особу заявника, а також щодо обставин, вказаних самим заявником.

На думку суду, враховуючи викладені обставини, наказ ГУ ДМС в Одеській області № 225 від 02.12.2014 року, яким оформлено рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту є необґрунтованими, оскільки, як зазначив представник відповідача, підставами для його прийняття стали загальні обставини, без дослідження відповідачем всебічно усіх зазначених заявником фактів з урахуванням інформації по країні походження а також з урахуванням ймовірності виникнення у позивача загрози життю позивача у країні громадянської належності у разі його повернення на батьківщину.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що вказаний наказ є протиправними та підлягає скасуванню.

Водночас, у ході судового розгляду було встановлено та підтверджується наданими відповідачем матеріалами особової справи громадянина Афганістану, ОСОБА_1, по відношенню до позивача, у країні його постійного проживання, існує очевидна небезпека його життю та безпеці, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов'язання ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у ході розгляду його заяви дослідити усі обставини, як зазначені позивачем під час співбесіди та анкетування, так і інформацію по країні походження позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі з'ясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем правомірності прийняття оскаржуваного рішення, оформленого наказом № 225 від 02.12.2014 року, у зв'язку із чим, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання нечинним та скасування прийнятого наказу, та зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання рішення Головного управління ДМС України в Одеській області на підставі наказу № 225 від 02.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, нечинним з моменту його прийняття, зобов'язання Головного управління ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити у повному обсязі.

Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі наказу № 225 від 02.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати нечинним та скасувати.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 22 квітня 2015 року.

Суддя Я.В. Балан

.