Справа № 804/12740/14
Суддя: Чорна Валерія Вікторовна
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

09 квітня 2015 р. справа № 804/12740/14

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чорної В.В.

при секретарі судового засідання Разумовій І.О.

за участі представників сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представників третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління департаменту міграційної служби Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_3, про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

20 серпня 2014 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.07.2014 р. на новий судовий розгляд надійшла зазначена адміністративна справа.

Ухвалою суду від 26.08.2014 року зазначену справу прийнято до провадження, та її призначено до судового розгляду (т.2 а.с. 27).

З матеріалів справи вбачається, що 22.10.2012 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними дії сектора громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління департаменту міграційної служби Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області (правонаступник - Красногвардійський районний відділ в місті Дніпропетровськ Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області) щодо реєстрації без її згоди місця мешкання ОСОБА_6 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7 в будинку по АДРЕСА_1, та скасувати реєстрацію цих осіб за зазначеною адресою. Також, просила суд поновити їй пропущений строк звернення до суду.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем здійснено неправомірні дії щодо реєстрації без згоди позивача сторонніх осіб, чим порушені вимоги закону щодо порядку реєстрації місця проживання осіб, та конституційні права на володіння та розпорядження майном, зокрема, передбачені ст.ст. 358, 369 ЦК України. Пропуск строку звернення до адміністративного суду із зазначеною позовною заявою позивач мотивує тривалим розглядом цивільної справи про поділ будинку, в якому зареєстровані треті особи, оскільки вважає, що наслідки розгляду цивільної справи впливали на правомірність її вимог та на результати вирішення по суті даного адміністративного позову. В своїх додаткових поясненнях, поданих до суду 20.10.2014 року, позивач зазначила, що, на її думку, законного права на звернення до адміністративного суду з даним позовом вона набула після того, як відповідач не надав їй документи на реєстрацію ОСОБА_6 згдіно її заяви, яку вона направила після прийняття рішення апеляційним судом 18.09.2012 року (т.1 а.с. 3-5, т.2 а.с.45).

Третя особа - ОСОБА_6, 12.11.2012 року подала до суду заперечення на позовну заяву, у яких зазначила, що у зв'язку з відсутністю свого житла, вона з неповнолітнім сином - ОСОБА_7, заселилась у житловий будинок по АДРЕСА_1, частина якого належить її матері - ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 10.03.2007 року. Зазначає, що ОСОБА_1 не тільки не проживає у житловому будинку, в якому ОСОБА_6 мешкає зі своїм сином, а й взагалі не утримує цей будинок. Натомість, ОСОБА_6 сплачує борги за воду та каналізацію, електропостачання та підведення газопостачання. Вважає, що оскільки Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції станом 12.05.2008 р.) не вимагав надання згоди іншого співвласника житлового приміщення, то відповідачем правомірно зареєстровано її з дитиною за адресою: АДРЕСА_1, а позовні вимоги є безпідставними. Просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю (т.1 а.с. 40-43).

Крім того, 12.11.2012 року ОСОБА_6 подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, та просила закрити провадження у справі (т. 1. а.с. 55-56).

Третя особа - ОСОБА_3, 15.11.2012 року подала до суду заперечення на позовну заяву, у яких посилається на те, що в будинку по АДРЕСА_1 прописана також дочка ОСОБА_1, яка має дитину. Проте, ні ОСОБА_1, ні її дочка протягом 6 років не проживають в будинку по АДРЕСА_1, так як у кожної є окреме житло (по будинку). Просила відмовити у задоволенні адміністративного позову (т.1 а.с. 69).

Відповідач позовні вимоги не визнав, та у письмових поясненнях зазначив, що згідно ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, тобто, кожному учаснику загальної часткової власності належить частка в праві власності на загальне майно. Виходячи з повноти і абсолютного характеру права власності, кожний із співвласників має право самостійно розпоряджатися своєю часткою. Отже, виходячи із наданих документів, реєстрація ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 відповідає вимогам чинного законодавства, а саме, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (т. 1 а.с. 84).

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2012 року ОСОБА_1 було поновлено пропущений строк звернення до суду з посиланням на ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», та задоволено її позовні вимоги шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо реєстрації без її згоди ОСОБА_6 з неповнолітнім сином, та скасування реєстрації цих осіб за вказаною адресою (т. 1 а.с. 89-90).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2013 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2012 року залишено без змін (т. 1 а.с. 260-261).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.07.2014 року за касаційною скаргою ОСОБА_6 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, касаційний суд зазначив, що суди попередніх інстанцій при розгляді даної справи безпідставно застосували до спірних правовідносин приписи ст.ст. 368, 369 ЦК України, які регулюють питання спільної сумісної власності, замість спільної часткової. Крім того, суд першої інстанції, поновлюючи ОСОБА_1 строк звернення до суду, виходив з того, що розгляд цивільної справи про поділ в натурі житлового будинку, що знаходиться у спільній частковій власності сторін по вказаній справі, здійснювався тривалий час, і лише під час розгляду вказаної справи позивачка випадково дізналася про незаконні дії відповідача щодо реєстрації у спірному будинку місця проживання ОСОБА_6 та її неповновлітнього сина. Водночас, вказані висновки суду не узгоджуються з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 99, ст. 100 КАС України, оскільки вищезазначені норми закону пов'язують перебіг строку звернення до адміністративного суду з днем виникнення права на адмністративний позов (тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів), а визнання причин його пропуску - з їх поважністю. Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторонни та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного здійсненя сторонами у справі процесуальних дій. Проте, ці питання суд першої інстанції не досліджував, а апеляційний суд залишив поза своєю увагою (т. 2 а.с. 24-26).

20.08.2014 року зазначена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на новий розгляд (т. 2 а.с. 26а).

20.10.2014 року позивач ОСОБА_1 подала до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначила, що ОСОБА_6 з сином ніколи не проживала у спірному домоволодінні по АДРЕСА_1, фактично там проживають інші особи. Також, вважає, що з точки зору закону, право на звернення до адміністративного суду виникло у неї після ненадання відповідачем на її запит від 19.09.2012 року відповіді стосовно реєстрації ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 45, 49).

15.02.2015 року представником третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_4 до суду подано заяву про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв'язку з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України, та доповнення до заперечень на позовну заяву, в яких вказується, що позивачем було пропущенго строк для звернення до адміністративного суду із зазначеною позовною заявою без поважних причин, оскільки з моменту оскаржуваної реєстрації ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7, яка відбулась 12.05.2008 року, сплинув передбачений ст. 99 КАС України шестимісячний строк звернення до суду. Представник третьої особи наголошує на тому, що з тексту заяви позивача від 18.11.2009 року, поданої до начальника Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, Вергигорі Л.П. було відомо про здійснення вказаної регістрації. Також, представник третьої особи вважає, що розгляд справи про поділ домоволодіння в цивільному порядку жодним чином не перешкоджав позивачу звернутись до адміністративного суду з даним позовом у строк, передбачений для цього КАС України, а тому цей строк пропущений без поважних причин (т.2 а.с. 94-96, 98-101).

В судовому засіданні 09.04.2015 р. позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях.

Третя особа ОСОБА_3, а також представники третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, або залишити позовну заяву без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, та відсутністю законних підстав для його поновлення.

Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився, клопотань про перенесення розгляду справи не заявляв. За викладених обставин, справу розглянуто без його участі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини спірних правовідносин.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом №4-745 та №4-748 від 10.03.2007 р., ОСОБА_1 та ОСОБА_3 успадкували по 1/2 частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1

У квітні 2008 року ОСОБА_3 зверталась до Красногврадійського районного суду м. Дніпропетровська в порядку цивільного судочинства з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ в натурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у спільній частковій власності. Зазначений позов задоволено рішенням суду, яке в подальшому було скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.09.2012 року, та у задоволені позову відмовлено.

27 лютого 2013 року ОСОБА_3 повторно звернулась до Красногврадійського районного суду м. Дніпропетровська в порядку цивільного судочинства з позовною заявою до ОСОБА_1 про виділ їй у приватну власність в натурі 50/100 частин вищевказаного житлового будинку, у задоволені якої рішенням суду від 05.07.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.08.2013 р., відмовлено (т.1 а.с. 215-217).

З обґрунтування позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 під час судового розгляду вищевказаних справ в порядку цивільного судочинства випадково дізналась про те, що посадовими особами Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України без її згоди було проведено реєстрацію постійного місця проживання ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 по АДРЕСА_1, співвласником якого вона є.

Як вбачається з копії домової книги вказаного домоволодіння, посадовими особами Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зареєстровано постійне місце проживання ОСОБА_6, 1986 року народження, та її сина ОСОБА_7, 2007 року народження, по АДРЕСА_1, про що свідчить відповідний штамп про реєстрацію місця проживання від 12.05.2008 року у даній книзі (т.1 а.с. 54).

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач 22 жовтня 2012 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом (т. 1 а.с. 3).

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що вчинення відповідачем оскаржуваних дій, а саме, реєстрація постійного місця проживання ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 по АДРЕСА_1, мало місце 12.05.2008 року.

Як вбачається із заяви від 18.11.2009 року, копія якої надана позивачем до матеріалів справи під час її апеляційного розгляду, ОСОБА_1 03.02.2010 року звернулася із вказаною заявою до начальника Красногвардійського РВ м. Дніпропетровська, в якій зазначила про незаконну реєстрацію в будинку по АДРЕСА_1, співвласницею якого вона є, гр. ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина, та просила скасувати таку реєстрацію, оскільки вона проведена без її згоди (т.1 а.с. 254).

Листом за № 42/В-2 від 01.03.2010 року начальник Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області у відповідь на вказане звернення повідомив ОСОБА_1 про те, що оскражувану нею реєстрацію проведено у відповідності з діючим законодавством, а сааме, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та роз'яснив судовий порядок вирішення спорів (т.1 а.с. 255).

Зміст та реквізити вказаних документів сторонами у справі не заперечуються, та не спростовані.

Таким чином, матеріалами справи документально підтверджено, що позивач дізнався про реєстрацію ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 в будинку по АДРЕСА_1 не пізніше 18.12.2009 року, але не надав суду доказів поважності причин пропуску ним строку звернення до адміністративного суду майже на три роки (22.10.2012 року).

Отже, доводи позивача про його необізнаність щодо вчинення відповідачем оскаржуваних дій до винесення рішення по цивільній справі про поділ домоволодіння апеляційним судом Дніпропетровської області 18.09.2012 року, не відповідають фактичним обставинам, та спростовуються наявними у справі доказами.

Посилання позивача на тривалість розгляду в порядку цивільного судочинства справи про поділ домоволодіння, як на обставину, що підтверджує поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, суд також не може прийняти до уваги, оскільки ці обставини жодним чином не могли стати перешкодою для оскарження позивачем дій відповідача в порядку адміністративного судочинства в межах строків, визначених КАС України. При цьому, остаточне рішення у цивільній справі може впливати лише на результати розгляду адміністративним судом позовної заяви по суті, яка, незалежно від цього, має бути подана до суду у встановлений законом строк.

Згідно ч.1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 вказаної статі передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлене інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, наведені норми закону пов'язують перебіг строку звернення до адміністративного суду з днем виникнення права на адміністративний позов (тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів), а поновлення пропущеного строку - з поважністю причин його пропуску.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Таких обставин по даній справі не встановлено.

Відповідно до ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску троку звернення до суду поважними, про що постановлюється ухвала.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, керуючись ч.ч. 1, 2 ст. 99, ч.ч. 1, 2 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

у х в а л и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Роз'яснити сторонам, що у відповідності до ч. 3 ст. 155 КАС України, особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких її було залишено без розгляду, може звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала суду про залишення позовної заяви без розгляду може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складений 17.04.2015 року.

Суддя В.В. Чорна