Справа № 2а-11516/10/1370
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2015-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 р. Справа № 876/10224/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання: Керод Х.І.

з участю представника позивача: Шимін Н.М.

та відповідача: Мельника А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської обласної ради на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2013 року у справі за позовом Заступника прокурора Львівської області до Львівської обласної ради про визнання рішення незаконним,-

В С Т А Н О В И Л А:

16.08.2010 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення сесії Львівської обласної ради № 1232 від 25.05.2010 року «Про відзначення Днів пам'яті жертв Другої світової війни».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач при прийняті оскаржуваного рішення вийшов за межі своїх повноважень, визначених Конституцією та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2013 року адміністративний позов задоволено. Визнано незаконним та нечинним рішення Львівської обласної ради №1232 від 25.05.2010 року «Про відзначення Днів пам'яті жертв Другої світової війни».

Відповідач постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на те, що вони керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняла оскаржуване рішення з метою встановлення історичної справедливості, засудження злочинів проти української нації, подолання негативних наслідків перебування України під владою інших країн, належного вшанування пам`яті українців, які постраждали у ХХ ст.. від окупаційної політики іноземних держав, засудження злочинів московсько - комуністичного режиму на території Львівської області.

У ході апеляційного розгляду представник позивача, Шимін Н.М., заявила клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку із відмовою від позовної заяви.

Представник відповідача Мельник А.І. у ході апеляційного розгляду надав пояснення та не заперечує проти заявленого клопотання.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави клопотання про закриття провадження у справі, вважає за необхідне її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.194 КАС України позивач може відмовитися від адміністративного позову, а сторони можуть примиритися у будь - який час до закінчення апеляційного розгляду. У разі відмови від адміністративного позову або примирення сторін суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог ст.112 і 113 цього Кодексу.

Про прийняття відмови від адміністративного позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі (ч.2 ст.112 КАС України).

Розглянувши заяву позивача про відмову від адміністративного позову, колегія суддів приходить до висновку про можливість її задоволення, оскільки такі дії позивача не суперечать закону та не порушують чиї - небудь права, свободи або інтереси.

В той же час, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ч.2 ст.203 КАС України визначено, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Львівської обласної ради від № 1232 від 25.05.2010 року не відповідає критеріям, закріпленим у частині 3 статті 2 КАС України, суперечить як Закону, так і нормативно-правовому акту вищої юридичної сили (Указу Президента України).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами, що 25.05.2010 року Львівська обласна рада, з покликанням на Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняла рішення №1232 «Про відзначення Днів пам'яті жертв Другої світової війни», відповідно до якого вирішила наступне:

« 1. Відзначати щорічно на території Львівської області 8-9 травня Дні пам'яті жертв Другої світової війни.

2.1 Доручити Львівській обласній державній адміністрації розробити та затвердити заходи із відзначення Днів пам'яті жертв Другої світової війни, обов'язково передбачивши поминальні та скорботні заходи для вшанування українців, які стали жертвами німець-нацистського і московсько-комуністичного тоталітарних режимів.

2.2 Не вживати термін «Велика вітчизняна війна» як такий, що не відповідає українській історичній реальності.

2.3 Передбачити заходи з висвітлення повної та об'єктивної історії збройного національно-визвольного руху українців у 40 - 50-х роках ХХ століття та вшанування учасників руху рід час відзначення Днів пам'яті жертв Другої світової війни.

3. Звернутися до Генеральної прокуратури України з проханням вжити дієвих заходів із недопущення використання прапорів і символіки неіснуючої країни СРСР та інших тоталітарних держав.

3.1 Звернутися до обласних рад України з пропозицією прийняття аналогічних рішень.»

Прокурор Львівської області 02 червня 2011 року вніс протест № 07/1-730 вих-10 від 02.06.2010 року, вимагаючи скасувати рішення №1232 від 25.05.2010 року. Львівська обласна рада відхилила протест прокурора, прийнявши рішення №1242 від 06.07.2010 року «Про розгляд протесту прокуратури Львівської області».

У зв'язку з цим, прокурор на підставі ст.21 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) звернувся з позовною заявою до суду про скасування рішення Львівської обласної ради як таке, що прийнято з перевищенням повноважень органу місцевого самоврядування, передбачених Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також як таке, що прямо суперечить нормативним положенням Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941 - 1945 років».

Відповідно до ст.1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. У частині 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Правовий порядок в Україні, згідно зі статтею 19 Конституції, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст.7 Конституції передбачено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до ст.140 Конституції місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

У ст.143 Конституції передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об'єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до статей 144, 146 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. № 280/97-ВР (далі - Закон №280/97), відповідно до ст. 2 якого місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до частини другої статті 10 цього Закону обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Перелік питань, які можуть вирішуватись виключно на пленарних засіданнях обласної ради наведено у статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Зважаючи на наведені вище конституційні приписи та норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» можна прийти до висновку, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують не будь-які питання суспільного життя, а лише питання місцевого значення, віднесені Конституцією та законами до їхньої компетенції. Найважливіші суспільні відносини в Україні регулюються законами, право приймати які, згідно з п.3 ст.85 Конституції України, належить до повноважень виключно Верховної Ради України.

У ч.2 ст.92 Конституції передбачено, що виключно законами України встановлюються державні свята (п.7 ч.2 ст.92 Конституції).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років» від 20.04.2000р. № 1684-III (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №1684) День Перемоги (9 Травня) - державне свято. На честь Перемоги в столиці України місті-герої Києві, інших містах та населених пунктах України проводяться святкові заходи з використанням символіки років Великої Вітчизняної війни. Кабінет Міністрів України, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування за участю народних депутатів України, депутатів місцевих рад, ветеранських організацій щорічно забезпечують у військових підрозділах, на підприємствах, в установах, організаціях і навчальних закладах проведення заходів військово-патріотичного виховання на героїчних, бойових і трудових традиціях Українського народу часів Великої Вітчизняної війни. Порядок проведення святкових заходів, присвячених Дню Перемоги, визначається Кабінетом Міністрів України.

Основними формами увічнення Перемоги та подвигу народу-переможця, відповідно до ст.2 згаданого Закону № 1648 було встановлено, зокрема, наступні: відзначення Дня Перемоги і днів визволення України, Автономної Республіки Крим, областей, міст та інших населених пунктів від німецько-фашистських загарбників; установлення почесної варти біля Вічного вогню, могил Невідомого солдата і Невідомого матроса, покладання вінків, квітів до пам'ятників та меморіалів; шанобливе ставлення до державних нагород та інших відзнак часів Великої Вітчизняної війни; недопущення фальсифікації історії Великої Вітчизняної війни у наукових дослідженнях, навчально-методичній літературі, підручниках та засобах масової інформації; упорядкування, збереження та спорудження пам'ятників, створення музеїв, меморіальних комплексів, присвячених Великій Вітчизняній війні; збереження державних нагород, почесних найменувань і звань, бойових знамен військових формувань (кораблів) часів Великої Вітчизняної війни.

Чинний на час прийняття оскаржуваного рішення Закон №1684 не містив окремих нормативних положень щодо опису символіки років Великої Вітчизняної війни, що повинна використовуватися використання під час святкувань 09 травня. Законом України від 21.04.2011 року № 3298-VI ст.1 Закону №1684 було доповнено частиною п'ятою наступного змісту: «прапор Перемоги є символом перемоги радянського народу та його армії і флоту над фашистською Німеччиною в роки Великої Вітчизняної війни. Зовнішній вигляд копій Прапора Перемоги має відповідати вигляду штурмового прапора 150-ї ордена Кутузова II ступеня Ідрицької стрілецької дивізії». Прапор, про який зазначено вище, має вигляд червоного полотнища, яке містить ліворуч зображення п'ятикутної зірки, серпа і молота, а праворуч - напис російською мовою: « 150 стр. ордена Кутузова II ст. Идрицк. див. 79 С.К. З У. А. 1 Б.Ф».

День перемоги, який відзначається 9 травня, Законом №1684 встановлено державним святом на всій території України та передбачено низку святкових заходів по його відзначенню. Натомість Львівська обласна вирішила оголосити цей день Днем пам'яті жертв Другої світової війни, що не відповідає змісту Закону.

Крім того, положення п.1 оскаржуваного рішення Львівської обласної ради суперечить нормативним приписам Указу Президента України «Про День скорботи і вшанування пам'яті жертв війни в Україні» від 17.11.2000 р. № 1245/2000. Цим Указом передбачено, що з метою всенародного вшанування пам'яті синів і дочок українського народу, полеглих під час Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років, їх подвигу та жертовності, установлено День скорботи і вшанування пам'яті жертв війни в Україні, який відзначається на території всієї України щорічно 22 червня. Таким чином, на всеукраїнському рівні, як загальнонаціональний захід, День скорботи і вшанування пам'яті жертв війни в Україні відзначається щорічно 22 червня. З огляду на це, оголошення Днів пам'яті в окремому регіоні в інший день, зокрема 9 травня, не узгоджується з принципом законності, проявом якого є забезпечення однакового правового регулювання суспільних відносин на всій території України.

Отже, при прийнятті рішення №1232 від 25.05.2010 року Львівська обласна рада вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки порядок святкування державних свят, у даному випадку Дня перемоги, віднесено до компетенції законодавчого органу України, який Законом №1684 такий порядок встановив. Відтак, рішення органу місцевого самоврядування повинно відповідати законам України та нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, а не встановлювати інший правопорядок.

Законом №1684 передбачено проведення урочистих святкових заходів у всіх містах та населених пунктах України з використанням символіки років Великої Вітчизняної війни. Позаяк цей день визнано державним святом, то проведення урочистостей, присвячених Дню Перемоги, покладено на органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Символіка СРСР, відповідно до розділу VІІІ Конституції СРСР (в редакції 1977 року) включала, у тому числі, герб та прапор. Щодо останнього, то відповідно до ст.170 Конституції 1977 року, державний прапор СРСР являє собою прямокутне полотнище із зображенням в його верхньому кутку, біля древка, золотих серпа і молота і над ними червоної п'ятикутної зірки, обрамленої золотою каймою. Отже, прапор Перемоги (у чинній редакції Закону № 1684) містить символи аналогічні Державному прапору СРСР і фактично відтворює останні. Оскільки на законодавчому рівні держава закріпила використання символіки часів Великої Вітчизняної війни під час святкування 9 Травня, що за суттю те саме, що й використання символіки СРСР, що заборона цього на території Львівської області прямо суперечить Закону №1684.

Щодо п.2.1. рішення № 1232 від 25.05.2010 року в частині доручення Львівській обласній державній адміністрації розробити та затвердити заходи із відзначення Днів пам'яті, то суд також зазначає наступне.

Відповідно до ст.72 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві державні адміністрації є підзвітними відповідним районним, обласним радам у виконанні програм соціально-економічного і культурного розвитку, районних, обласних бюджетів, підзвітними і підконтрольними у частині повноважень, делегованих їм відповідними районними, обласними радами, а також у виконанні рішень рад з цих питань. Такими чином, обласна державна адміністрація підзвітна і підконтрольна обласній раді тільки в частині повноважень, якій їй делеговано на підставі ст.44 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У згаданій статті наведено перелік повноважень, які обласна рада делегує відповідній державній адміністрації і там немає положень, які б за змістом відповідали дорученню, про яке зазначено у п.2.1 спірного рішення від 25.05.2010 року. З огляду на це, суд також погоджується з доводами третьої особи про незаконність рішення в цій частині.

Щодо норми рішення Львівської обласної ради в частині заборони вживати термін «Велика Вітчизняна війна» як такий, що не відповідає історичній реальності, колегія суддів зазначає наступне.

Термін «Велика Вітчизняна війна» закріплено у Законі № 1684, зокрема у самій його назві. Закон №1684 не дає чіткого визначення цьому словосполученню, втім судячи з його змісту йдеться про рядянсько-німецький збройний конфлікт 1941-1945 років, який відбувся у період Другої світової війни. В силу конституційних приписів, закон є нормативно-правовим актом законодавчого органу України, який регулює певну сферу суспільних відносин і є обов'язковим на всій території України.

Термінологія, яку закріплено законом, є загальнообов'язковою і в офіційних документах повинна вживатись так, як її закріплено в офіційному тексті закону, без довільної її зміни залежно від трактування історичних подій. Оскільки названим Законом закріплено саме термін «Велика Вітчизняна війна», то орган місцевого самоврядування, у даному випадку Львівська обласна рада, як представницький орган інтересів територіальних громад Львівської області у межах своєї компетенції не може запроваджувати на певній території іншу термінологію, відмінну як за формулюванням, так і за своїм змістом від тієї, яку закріплено законом, оскільки це суперечить принципу верховенства права, передбаченого у Конституції України. У даному випадку, рішення Львівської обласної ради про заборону вживання терміну «Велика Вітчизняна війна» прямо суперечить Закону №1684, що дає достатньо підстав для висновку про неправомірність цих положень спірного рішення №1232 від 25.05.2010 року.

На Всеукраїнському рівні, як загальнонаціональний захід, День скорботи і вшанування пам'яті жертв війни в Україні відзначається щорічно 22 червня. Враховуючи загальноукраїнський характер Дня скорботи, його оголошення в окремому регіоні в інший день, зокрема 8 травня, не узгоджується з принципом законності, проявом якого є забезпечення однакового правового регулювання суспільних відносин на всій території України.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, оскільки у процесі розгляду справи щодо нормативно-правового акта виявлено незаконність або невідповідність правовому акту вищої юридичної сили інших правових актів чи їх окремих положень, крім тих, щодо яких відкрито провадження в адміністративній справі, які впливають на прийняття постанови у справі, суд визнає такі акти чи їх окремі положення незаконними або такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом.

Згідно вищенаведеного колегія суддів вважає, що оскільки обставини, які є підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, а судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення то необхідно задовольнити заяву позивача про закриття провадження у зв'язку із відмовою позову.

Керуючись статтями 112, 157, 160, 195, 196, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Прийняти відмову Заступника прокурора Львівської області від адміністративного позову.

Визнати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2013 року у справі №2а-11516/10/1370 - нечинною.

Провадження у справі №2а-11516/10/1370 за позовом Заступника прокурора Львівської області до Львівської обласної ради про визнання рішення незаконним - закрити.

Справу №2а-11516/10/1370 повернути до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді О.І.Довга

І.І.Запотічний