Справа № 1423/992/2012
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 р.м.ОдесаСправа № 1423/992/2012

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Гуденко О.А.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача - Косцової І.П.,

суддів - Стас Л.В.,

- Турецької І.О.,

за участю:

секретаря - Разінкіної Л.В.

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - Шиян Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.09.2012 року по справі № 1423/992/2012 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_5 про часткове визнання незаконним рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати незаконним рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих № 712 від 15 квітня 1969 року «Про відвід Миколаївському міжколгоспному проектному інституту «Сіль проект» земельної ділянки під будівництво будівлі інституту за рахунок закриття вул. Свердлова і часткового вилучення земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3» - в частині залишення в користуванні ОСОБА_6 земельної ділянки, загальною площею 650 кв.м., в домоволодінні АДРЕСА_3 в м. Миколаєві.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2004 року він придбав житловий будинок АДРЕСА_1. Незважаючи на наявність окремої поштової адреси, фактично придбана ним нерухомість є частиною будинку № 13 по цій вулиці, який належить ОСОБА_5

Оскільки оскаржуваним рішенням увесь залишок земельної ділянки після вилучення її більшої частини під будівництво державної будівлі було залишено у користування лише одному власнику домоволодіння - ОСОБА_7, частку якої згодом придбав ОСОБА_5, а останній відмовляється визнавати його право на користування певною частиною вказаної земельної ділянки та чинить перешкоди у такому користуванні, вважає, що спірне рішення порушує його права на виділення та користування певною частиною ділянки для обслуговування житлового будинку. На думку позивача, зазначене рішення фактично позбавило власників іншої частини будинку права користуватися внутрішнім двором будинку для господарських та побутових потреб, тому воно є незаконним і підлягає скасуванню в цій частині.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції у справі з'ясовано, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15 квітня 1969 року №712 «Про відвід Миколаївському міжколгоспному проектному інституту «Сельпроект» земельної ділянки під будівництво будівлі інституту по вул. Свердлова на розі вул. Артилерійської» Миколаївському міжколгоспному проектному інституту «Сельпроект» відведено земельну ділянку орієнтовною площею 0,35 га під будівництво адміністративної будівлі інституту за рахунок перекриття вул. Свердлової та часткового вилучення земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3, що належить громадянам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на праві власності. У користуванні ОСОБА_6 залишено земельну ділянку площею 650 кв.м., а забудовника - інститут «Сельпроект», зобов'язано надати сім'ї ОСОБА_9 квартиру згідно додатку. Частину будинку, що звільнилася, вирішено зберегти як історико-мемориальну пам'ятку у м. Миколаєві.

На підставі зазначеного рішення сім'я ОСОБА_9 у вересні 1970 року отримала квартиру та звільнила належну їй частину будинку.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, разом із частиною земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і згаданим рішенням вилучена для суспільних потреб на користь інституту «Сельпроект», виконавчим комітетом Миколаївської міської ради вилучено у державну власність і частину домоволодіння, що належало ОСОБА_9, та яке знаходилось на вилученій земельній ділянці.

Відтак, решта земельної ділянки, що залишилась, та на якій знаходились частина житлового будинку, належного ОСОБА_8, з господарськими спорудами, двір та частина земельної ділянки під садом, не має жодного відношення до вилученої частини домоволодіння.

Слід зазначити, що на момент прийняття оскаржуваного рішення земельні відносини в Україні регулювались Земельним кодексом УРСР, затвердженим постановою Всеукраїнського Центрального виконавчого комітету від 29.11.1922 року.

Згідно положень п. 170 цього Кодексу всі землевпорядні дії виконувались під загальним наглядом, керівництвом та контролем Народного Комиссаріату Землеробства, місцевими землевпорядними установами через уповноважених на то землемірів-землевпорядників.

Пунктом 17 зазначеного Кодексу передбачалось, що право на землю, що надана у користування, припиняється у випадку зайняття землі у встановленому порядку для державних та суспільних потреб.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що, за умов вилучення частини земельної ділянки та розташованої на ній частини житлового будинку, для суспільних потреб, при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчий комітет Миколаївської міської ради діяв відповідно до вимог чинного на той час законодавства та в межах наданих йому повноважень.

Правильність висновків суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог також підтверджуються з'ясованими у ході розгляду справи обставинами щодо подій, які мали місце як до, так і після прийняття оскаржуваного рішення.

Так, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.12.1950 року Миколаївським БТІ складено план домоволодіння АДРЕСА_3 з визначенням умовного розподілу між співвласниками, згідно якого з загальної площі земельної ділянки - 1 949 кв.м. у користування ОСОБА_10 (попередній власник однієї з частин домоволодіння) відведено 1 184 кв.м., у користування ОСОБА_9 - 765 кв.м.

При цьому під будівлями площа земельної ділянки складала 402 кв.м. (під будівлями ОСОБА_10 - 238 кв.м., під будівлями ОСОБА_9 - 164 кв.м.), під двором, що відводився ОСОБА_10 - 38 кв.м., під садом - 1509 кв.м. (ОСОБА_10 - 908 кв.м., ОСОБА_9 - 601 кв.м.) (а.с.6 т.1).

Отже, на момент прийняття виконавчим комітетом Миколаївської міської ради оскаржуваного рішення у 1969 році між співвласниками будинку АДРЕСА_3 було встановлено фактичний порядок користування будинком та земельною ділянкою, який ними дотримувався безспірно.

При цьому колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що згідно зазначеного плану частки співвласників не були рівними, адже ОСОБА_10 належало 238 кв. м. загальної площі під будівлями (202 кв.м. - житлова площа + 36 кв.м. - не житлова), а ОСОБА_9 належало 164 кв.м. загальної площі під будівлями (145 кв.м. - житлова + 19 кв.м. - нежитлова).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 258 від 02.03.1971 року 1/2 частину домоволодіння по вул. Артилерійській,3, загальною корисною площею 145,5 кв. м., що належала ОСОБА_9 на праві власності та згодою вилучена для суспільних потреб, передано на баланс Миколаївського філіалу інституту «Укрколгосппроект» (а.с.178 т.1).

Водночас колегія суддів не може погодитись з визначенням в цьому рішенні розміру частки домоволодіння, що належало ОСОБА_9, як 1/2 частина, оскільки площа частини домоволодіння, що була передана на баланс Миколаївського філіалу інституту «Укрколгосппроект», дорівнює 145,5 кв.м., та співпадає із площею, зазначеною в плані домоволодіння 1950 року, отже, в будь-якому випадку, не становить 1/2 частину цього домоволодіння.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 357 від 02.07.1971 року вирішено просити Раду міністрів УРСР взяти на облік як пам'ятку історії будинок АДРЕСА_3 у м. Миколаєві (а.с.179 -180 т.1).

На підставі цього рішення вказаний будинок був включений до державного переліку пам'яток історії місцевого значення, що підтверджується листом відділу охорони культурної спадщини управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради (а.с.52 т.1).

Через деякий час адресу вказаного будинку було змінено з № 3 на № 13, при цьому, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що вилученій у 1969 році частині житлового будинку надано статус квартири №1, в той час як частина цього ж будинку, яка залишилась у власності ОСОБА_8, була визначена у дольових частках між співвласниками, які набували на неї право власності після ОСОБА_8

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що саме з вересня 1970 року (моменту виселення ОСОБА_9 з належної йому частини домоволодіння) фактично житловий будинок було розділено на дві окремі частини, які мали різний правовий статус: одна його частина разом з земельною ділянкою площею 650 кв.м. перебувала в особистій власності ОСОБА_8 і використовувалась для проживання власника та членів її сім`ї, а друга частина перебувала в державній власності, як основний житловий фонд.

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому квартира № 1, яка перебувала у комунальній власності Миколаївської міської громади, розподілялась громадянам в порядку, встановленому житловим законодавством, використовувалась останніми на підставі договорів найму житлового приміщення, а згодом, у 1994 році, була приватизована з видачєю власникам свідоцтва про право власності саме на квартиру № 1, а не на житловий будинок чи його частину.

Той факт, що частка домоволодіння, яка була вилучена спірним рішенням, згідно технічної документації мала статус окремого цілого об'єкту нерухомості, свідчить також і наявні в матеріалах справи рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1044 від 25.07.2003 року, яким встановлено ідеальні частки власникам домоволодіння по АДРЕСА_1, зокрема, ОСОБА_11 -36/100, ОСОБА_12- 14/100, ОСОБА_13 - 50/100 (що разом становить одиницю), свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 29.07.2003 року, рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1214 від 29 червня 2004 року, яким житловому будинку АДРЕСА_1, що на той час в цілому належав гр. ОСОБА_14, було надано нову поштову адресу: АДРЕСА_1, та технічний паспорт, виготовлений Миколаївським міжміським бюро технічної інвентарізації 12.07.2004 року на імя ОСОБА_4, згідно якого розмір частки власності визначено як одиниця, а не частка. (а.с.15-16, 19, 183-184, 209-211 т.1).

Отже, на час зміни адрес будинок ОСОБА_14 не мав часткового визначення від цілого, а відтак, ніякого відношення до будинку 13 не мав.

Зазначена обставина, на думку колегії суддів, свідчить про те, що у частках (36/100 (ОСОБА_11.) + 14/100 (ОСОБА_12) + 50/100 ОСОБА_14.) = 1) в 2003 році були виділені долі співвласників, що проживали саме в частині будинку, яка була вилучена у ОСОБА_9 у 1969 році та згодою отримала адресу як квартира АДРЕСА_1.

Водночас, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що відносно частки ОСОБА_14 вчінялись будь-які дії щодо віділення її в натурі та припинення права спільної часкової власності по відношенню до житлового будинку № 13.

Таким чином, окрема квартира №1 перетворилась на житловий будинок, який юридично не має жодного відношення до житлового будинку № 13, власником якого на теперішній час є ОСОБА_5

Зазначені обставини встановлені також рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.11.2007 року у справі № 2-3-2878/07 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою (а.с.33-35 т.1).

Зокрема, зазначеним рішенням, яке, до речі, залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17.03.2008 року (а.с.36-38 т.1), вказано, що порядок користування земельною ділянкою, який склався між сторонами і був зумовлений прийнятими у встановленому законом порядку рішеннями органів місцевого самоврядування, не дає права ОСОБА_4, як власнику житлового будинку № 13/1, вимагати розподілу земельної ділянки, закріпленої за житловим будинком АДРЕСА_1.

При перегляді данного рішення апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що наймачам квартири №1 земельна ділянка з будь-яких підстав ніколи не виділялася.

Враховуючи, що в силу положень ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в цівільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, колегія суддів вважає повною мірою доведеним той факт, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок ОСОБА_5, не може бути розподілена між ним та ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 26.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №3606, ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_14 житловий будинок з всіма службовими і господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1, житловою площею 92,10 кв.м. (а.с.17-18 т.1)

Зі змісту вказаного договору вбачається, що цей будинок належить продавцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданного виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 03.08.2004 року, при цьому жодного посилання на розмір земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок, цей договір не містить.

Що стосується іншої частини житлового будинку, яка має адресу АДРЕСА_1, судом першої інстанції вірно встановлено, що вона, перебуваючи в особистій, а згодом, і приватній власності, переходила від ОСОБА_6 до інших осіб на підставі відповідних правочинів.

Зокрема, згідно договору купівлі-продажу від 24 липня 2006 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3900, та договору купівлі-продажу від 18 серпня 2006 року, зареєстрованого у реєстрі за №4734, власником 28/100 та 72/100 часток відповідно (тобто, в цілому, цілої частки) будинку АДРЕСА_1, є ОСОБА_5 (а.с.28-29 т.1).

Зі змісту вказаних договорів вбачається, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 497 кв.м., на частину якої - 0,0436 га, як встановлено колегією суддів, ОСОБА_5 07.03.2012 року отримав державний акт про право власності на земельну ділянку (а.с. 216 т.1).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи повною мірою доведено необгрунтованість позовних вимог щодо порушення прав позивача та наявності обгрунтованих підстав для скасування спірного рішення.

Оскільки вимоги ОСОБА_4 щодо скасування рішення виконавчого комітету Миолаївської міської ради № 712 від 15.04.1969 року в частині залишення ОСОБА_6 земельної ділянки полщею 650 кв.м. в домоволодінні АДРЕСА_1, є необгрунтованими та заявлені безпідставно, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо зобов'язання Миколаївської міської ради надати йому земельну ділянку для обслуговування належного йому на праві власності житлового будинку по АДРЕСА_1 з підстав, наведених в позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Крім цого колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст.100 КАС України у редакції на час звернення ОСОБА_4 до суду з цим позовом, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмові у задоволенні адміністративного позову з умови, якщо на цьому наполягає одна зі сторін.

У пункті 14 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 року зазначено, що припис частини другої цієї статті щодо розгляду і вирішення справи у разі визнання судом причини пропуску строку звернення до суду поважною стосується саме прийняття судом постанови за результатами розгляду справи, тобто відповідно до встановлених обставин та норм матеріального права. У разі ж відсутності підстав для визнання поважною причини пропуску строку звернення до суду та встановлення факту порушення права суд відмовляє в його захисті з підстав пропуску строку, при цьому такий висновок суду повинен міститися в постанові, прийнятій за результатами розгляду справи.

Колегією суддів встановлено, що з даним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 05.08.2008 року, клопотань про поновленння пропущенного строку до суду не подавав.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції представники відповідачів зазначали про сплив встановленого законом строку звернення з цим позовом для оскарження спірного рішення.

Під час розгляду апеляційної скарги представник ОСОБА_4 зазначав, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, адже про своє порушене право він дізнався лише у серпні 2008 року.

Проте такі доводи позивача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, якими беззаперечно доведено, що про існування спірного рішення ОСОБА_4 дізнався не пізніше 29.03.2007 року, адже саме цієї дати ним було подано до суду позов до ОСОБА_5 про визначення порядку користування спільною земельною ділянкою.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що заявлений ОСОБА_4 позов є необгрунтованим по суті позовних вимог, колегія суддів вважає, що, не зважаючи на пропуск строку звернення до суду з даним позовом без поважних причин, в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав їх необгрунтованості.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству та доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200,п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.09.2012 року - залишити без задоволення.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.09.2012 року по справі № 1423/992/2012 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_5 про часткове визнання незаконним рішення - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В.Стас

І.О.Турецька