Справа № 807/1666/14
Суддя: Курилець А.Р.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Справа № 876/10278/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття», Територіальної державної інспекції з питань праці в Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття» до Територіальної державної інспекції з питань праці в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування припису,-

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття» (далі - позивач) звернулося з позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці в Закарпатській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування припису № 07-12-019/0274-0305 від 10.04.2014 року.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано припис Територіальної державної інспекції з питань праці в Закарпатській області № 07-12-019/0274-0305 від 10.04.2014 року в частині приведення трудових книжок у відповідність до п.2.1. гл.2 Інструкції № 58 та в частині забезпечення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у відповідності до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просять оскаржувану постанову скасувати.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття» в апеляційній скарзі зазначає, що працівнику було доведено до відома терміни відпустки шляхом ознайомлення працівника з наказом про надання відпустки, що видається на підставі заяви про надання відпустки з зазначенням конкретних її дат. Крім того, згідно укладеного з керівником товариства контракту останній має право використовувати щорічну основну відпустку на власний розсуд, відмовлятись від неї у зв'язку із виробничою необхідністю, що і було зроблено керівником, а відтак оскаржувані пункти припису необґрунтовані і протиправні. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про задоволення позову в повному обсязі.

Територіальна державна інспекція з питань праці в Закарпатській області вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що інспектор діяв відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи. Так як підприємство мало забезпечити норматив робочих місць інвалідів та проводити записи в трудовій книжці українською та російською мовами, то і оскаржуваний припис винесений законно. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про відмову в задоволенні позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття» підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Територіальної державної інспекції з питань праці в Закарпатській області - залишенню без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що в період з 03 квітня по 10 квітня 2014 року головним державним інспектором праці територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області Сєвчем Володимиром Євгеновичем проведено планову виїзну документальну перевірку додержання законодавства про працю на товаристві з обмеженою відповідальністю "Старвуд Закарпаття".

За результатами проведеної перевірки був складений акт додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 07-12-019/0274 від 10.04.2014року ( а.с. 11-32). На підставі вказаного акту винесено Припис № 07-12-019/0274-0305 від 10.04.2014 року на усунення порушень вимог законодавства про працю ( а.с. 33-34), а саме порушення ч. 5 ст. 79 КЗпП України щодо неповідомлення працівників підприємства про дату початку відпустки за два тижні; порушення п. 2.1. глави 2 Інструкції № 58 про незаповнення трудових книжок у відповідних розділах російською мовою; порушення ч.5 ст. 80 КЗпП України про не перебування директора товариства у щорічній відпустці більше двох років підряд; порушення ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" щодо недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів зазначає, що стаття 48 КЗпП України вказує, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Питання щодо виготовлення трудових книжок, їх зберігання та внесення записів, зокрема про прийняття, переведення та звільнення працівника, регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція).

Пункт 2.1. Інструкції визначає, що трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

Стаття 13 Закону України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012 року № 5029-VI (далі - Закон № 5029) вказує, що паспорт громадянина України або документ, що його заміняє, і відомості про його власника, що вносяться до нього, виконуються державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України. Дія цього положення поширюється й на інші офіційні документи, що посвідчують особу громадянина України або відомості про неї (записи актів громадянського стану і документи, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, документ про освіту, трудова книжка, військовий квиток та інші офіційні документи), а також документи, що посвідчують особу іноземця або особу без громадянства, у разі наявності письмової заяви особи.

Стаття 7 Закону № 5029 визначає, що до регіональних мов або мов меншин України віднесені мови, зокрема, російська.

Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції про те, що за відсутності вибору працівника записи лише українською мовою зроблені позивачем правомірно.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII (далі - Закон № 875).

Статті 17, 19 Закону № 875 вказують, що підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда. Підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Стаття 18 вищевказаного Закону передбачає, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 18-1 Закону № 876 вказує, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи позивачем, станом на початок 2013 року створено робочі місця для працевлаштування інвалідів згідно вакантних посад у штатному розкладі на 2013 рік у кількості 3 місць.

Щомісячно, позивачем подавались до Мукачівського міського центру зайнятості звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН ( а.с. 86-133).

Позивачем проводилась і проводиться самостійна робота щодо працевлаштування інвалідів. Зокрема, у випусках газети "Новини Виноградівщини" протягом 2013 року, щомісячно, позивачем розміщено оголошення про наявність вакансій на підприємстві для працевлаштування інвалідів (а.с. 134-144).

Крім цього, з 15.08.2013 року на ТОВ "Старвуд Закарпаття" працює прибиральницею виробничих приміщень 1 інвалід, що підтверджується Наказом про прийняття на роботу від 15.08.2013 року № 61/03-02 К ( а.с. 10).

Таким чином, позивач вчинив всі необхідні з його сторонни дії для працевлаштування інвалідів, проте у зв'язку із відсутністю відповідних звернень зацікавлених осіб і ненаправлення центром зайнятості інвалідів, які хочуть працевлаштуватись на підприємстві, норматив виконаний не був.

Проте, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного припису в частині неповідомлення працівників про дату та час відпустки не пізніше як за два тижні до початку відпустки та неперебування керівника підприємства у щорічній відпустці більше двох років підряд з огляду на наступне.

Стаття 79 КзПП України передбачає, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

У затвердженому, встановленим порядком, графіку щорічних та додаткових відпусток працівників на 2014 рік, визначено місяць надання відпустки (а.с. 161-166). Конкретна дата початку відпустки у межах, установлених графіком, погоджувалась працівником і власником шляхом ознайомлення працівника (у відділах кадрів структурних підрозділів) з наказом про надання відпустки під розпис у цьому наказі (з датою ознайомлення), який видається на підставі заяви про надання відпустки з конкретними датами початку відпустки та її закінчення згідно зі ст. 10 Закону України «Про відпустки» (а.с. 167).

Фактично, працівнику не одноразово повідомляються терміни його відпустки (при ознайомленні з графіком відпусток, при узгодженні конкретних дат початку відпустки працівником і власником чи безпосередньо при написанні заяви про відпустку).

Законодавець не забороняє можливість повідомлення працівника про надання щорічної відпустки шляхом ознайомлення його з наказом про заплановану відпустку. Так, факт повідомлення працівника є беззаперечним, умова щодо письмового повідомлення сумісна з огляду на форму та вимоги, які ставляться до таких наказів, а підпис працівника, який затверджує його ознайомлення з наказом прямо засвідчує те, що працівник отримав інформацію про терміни його відпустки.

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008).

Відповідно до ч.3 ст. 29 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Відповідно до п. 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників затв. постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 (далі - Положення), контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для проявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника.

Відповідно до п. 15 Положення у контракті визначаються режими робочого часу і часу відпочинку працівника.

Процедура перенесення щорічної відпустки передбачена ст. 80 КЗпП України, де зазначено, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом.

Керівником товариства та загальними зборами учасників товариства визначено, що керівник має право використовувати особисту відпустку на власний розсуд, переносити особисту щорічну основну відпустку на інший період, відмовлятися від особистої щорічної відпустки у зв'язку з виробничою необхідністю, що відображено у п. 2.7.1 Контракту від 28.01.2009 року (а.с. 146-149).

Заборона ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, визначена у ч. 5 ст. Кодексу законів про працю України та умова про те, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році, визначена у ч. 3 ст. 80 Кодексу законів про працю України по своїй суті являються державними гарантіями права на відпочинок, і не можуть всупереч міжнародним, конституційним та галузевим нормам про право на відпочинок сприйматись як обов'язок працівника йти у відпустку.

Конвенція Міжнародної організації праці № 132 (переглянута) 1970 року Про оплачувані відпустки, ратифікована Україною відповідно до Закону України від 29.05.2001 року № 2481-III, не містить жодних застережень щодо перенесення щорічних відпусток. Визначені у ст. 9 Конвенції правила перенесення стосуються лише частин щорічних відпусток про розбивці щорічної оплачуваної відпустки.

Отже, враховуючи контракт керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття», його заяву про невикористання щорічної основної відпустки у 2013 році (а.с. 145), останній добровільно не використав право на відпустку, що не може бути підставою для винесення припису з цієї підстави.

Згідно ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття» є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду належить до скасування з прийняттям нової постанови про задоволення заявленого позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.195,197,198,202,205,207,254 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття» задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу Територіальної державної інспекції з питань праці в Закарпатській області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року у справі у справі № 807/1666/14- скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Старвуд-Закарпаття» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати припис Територіальної державної інспекції з питань праці в Закарпатській області № 07-12-019/0274-0305 від 10 квітня 2014 року.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий А.Р.Курилець

Судді М.П.Кушнерик

О.І.Мікула