Справа № 815/6392/14
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6392/14

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області та державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Тартачної Катерини Михайлівни про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, зобов'язання провести державну реєстрацію нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області (далі - Реєстраційна служба) та державного реєстратора прав на нерухоме майно Тартачної Катерини Михайлівни (далі - державний реєстратор), в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Тартачної Катерини Михайлівни від 20.10.2014 року №16609749; зобов'язати Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області здійснити державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.10.2014 року представник позивача звернулась до Реєстраційної служби із заявою про проведення державної реєстрації права власності належного позивачу домоволодіння, однак рішенням державного реєстратора було відмовлено у проведенні державної реєстрації з підстав невідповідності поданих документів п. 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55. Позивач не погоджується з цим рішенням, зазначаючи, що державним реєстратором не було враховано, що самочинно збудовані літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д» були побудовані до 05.08.1992 року та згідно положень п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №127 не належать до самочинного будівництва, про що зазначено у технічному паспорті на об'єкт нерухомого майна. При цьому, позивач зазначив, що відповідно до п.49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, саме технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, які побудовані до 05.08.1992 року. Крім того, позивач зауважив, що перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень є вичерпним. Виходячи з наведеного, на думку представника позивача, державним реєстратором не повністю досліджені надані для реєстрації права власності документи, у зв'язку з чим рішення про відмову у проведенні державної реєстрації є необґрунтованим.

Відповідач Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області надав до суду заперечення, в яких зазначив, що відповідно до п.1 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Так, відповідач зазначив, що з наданих позивачем документів вбачається, що літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д», який збільшений на 13,0 кв.м., є самовільно-зведеними спорудами, свідоцтво про право на спадщину на них не видавалось і право власності щодо них не визнавалось. Водночас з наданого позивачем технічного паспорту вбачається, що літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д» не належать до самочинного будівництва. Відповідно до висновку КП «БТІ» Одеської міської ради від 06.08.2014 року №444289.93.14, затвердженого розпорядженням Київської районної адміністрації від 19.09.2014 року №525, щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна було встановлено склад знов утворених домоволодінь, в тому числі літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д». Отже, державним реєстратором встановлено відсутність права власності на самовільно-зведені споруди, але щодо них були направлені певні правочини. Відповідач також звернув увагу суду, що він як орган державної влади наділений дискреційними повноваженнями та суд не може підміняти собою суб'єкт владних повноважень і втручатись в його діяльність. При цьому єдиним суб'єктом, наділеним повноваженнями приймати рішення щодо державної реєстрації прав є державний реєстратор, а не реєстраційна служба.

Представник Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області та державний реєстратор реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Тартачна Катерина Михайлівна у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином та своєчасно.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у проведенні державної реєстрації державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Тартачної Катерини Михайлівни від 20.10.2014 року №16609749. Зобов'язано Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області здійснити державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області звернулась до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, про те про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.10.2014 року представник позивача, діюча на підставі довіреності, звернулась до реєстраційної служби із заявою про здійснення державної реєстрації права власності на домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

До вказаної заяви згідно картки прийому заяви №16168313 представником позивача додано свідоцтво про право на спадщину від 16.12.1997 року №1-4984, свідоцтво про право на спадщину від 01.03.2001 року №1-396, розпорядження Київської районної адміністрації від 19.09.2014 року №525 про поділ домоволодіння в АДРЕСА_1, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 24.07.2014 року №018736.

За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором прав на нерухоме майно Тартачною К.М. прийнято рішення від 20.10.2014 року №16609749 про відмову у державній реєстрації. Як вбачається з цього рішення, підставою для відмови у державній реєстрації визначено, що подані документи щодо поділу домоволодіння суперечать п.3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55.

Не погодившись з прийнятим державним реєстратором рішенням ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Реєстраційної служби та державного реєстратора Тартачної Катерини Михайлівни, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно від 20.10.2014 року №16609749; зобов'язання Реєстраційної служби здійснити державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Положеннями ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, права стосовно якого підлягають державній реєстрації. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до приписів ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав на кожний об'єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа.

Розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються на підставі рішення державного реєстратора у разі: 1) знищення об'єкта нерухомого майна; 2) поділу, об'єднання об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна.

Частинами 1, 2 ст. 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі поділу об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об'єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об'єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному з таких об'єктів присвоюється новий реєстраційний номер.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868. Відповідно до п. 8 зазначеного Порядку для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Заява подається окремо щодо кожного об'єкта нерухомого майна.

Пунктом 36 Порядку встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього.

Положеннями п. 37. Порядку визначений перелік документів, які підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 49 Порядку визначено, що для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є: технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на такий об'єкт нерухомого майна, заявник не подає.

Разом з цим, п. 57 Порядку визначено, що державна реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна, що утворився у результаті поділу, виділу частки з об'єкта нерухомого майна або об'єднання об'єктів нерухомого майна, проводиться державним реєстратором органу державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на кожний новостворений об'єкт нерухомого майна.

На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав щодо об'єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об'єктів нерухомого майна, які об'єднуються, державний реєстратор на кожний новостворений об'єкт відкриває відповідний розділ у Державному реєстрі прав, присвоює реєстраційний номер такому об'єкту та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. Пунктом 58 Порядку визначено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на об'єкт нерухомого майна, який поділяється (у тому числі у результаті виділення окремого об'єкта нерухомого майна із складу об'єкта нерухомого майна, що складається з двох або більше об'єктів) або частка з якого виділяється, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на об'єкт нерухомого майна, який поділяється або частка з якого виділяється, подає: технічні паспорти на новостворені об'єкти нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння новоствореному об'єкту нерухомого майна окремої адреси.

Враховуючи викладене, обов'язковою умовою здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти, що виникли внаслідок виділу частки з іншого об'єкта, є попередня державна реєстрація первісного об'єкта, з якого виділяється окремий об'єкт, для проведення якої, зокрема, Порядком визначений особливий перелік необхідних документів.

З оскаржуваного рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень вбачається, що підставою для відмови визначено те, що подані документи щодо поділу домоволодіння суперечать п.3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55.

При цьому, інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 18.06.2007 року №55, визначено порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна.

Пунктом 2.3 Інструкції визначено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до п. 3.11 Інструкції за наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об'єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються.

Пунктом 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, від 24.05.2014 року №127, встановлено, що не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в якості правовстановлюючих документів до реєстраційної служби були надані свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.12.1997 року №1-4984, відповідно до якого встановлено право власності ОСОБА_3 на домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.03.2001 року №1-396, відповідно до якого встановлено право власності ОСОБА_3 на домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Зі змісту вказаних документів вбачається, що на самовільно-зведені споруди, а саме: літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д», збільшений на 13,0 кв.м., свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Відповідно до технічного висновку КП «БТІ» Одеської міської ради від 06.08.2014 року №444289.93.14 щодо технічної можливості поділу об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, встановлено склад новоутворених домоволодінь, зокрема, домоволодіння №42, в тому числі літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д», закріпленого за ОСОБА_3, що складає одиницю, а також домоволодіння АДРЕСА_1, що також складає одиницю, закріплене за ОСОБА_5.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2007 року по справі №2-3107/2007 р. позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розподіл домоволодіння в натурі, затвердження порядку користування земельною ділянкою задоволено, зокрема, виділено з житлового будинку по АДРЕСА_1 в натурі частку у розмірі Ѕ частини домоволодіння, визнано за ОСОБА_5 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, припинено право спільної часткової власності ОСОБА_5 домоволодіння по АДРЕСА_1. На підставі зазначеного судового рішення за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, позивачем було надано технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 24.07.2014 року №018736, розташований за адресою: АДРЕСА_1, згідно якого до складу об'єкта нерухомого майна входить літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д», щодо яких зазначено, що вони не належать до самочинного будівництва оскільки побудовані до 05.08.1992 року.

КП «БТІ» Одеської міської ради листом від 20.01.2015 року №8224-06/1713 було надано інформацію, відповідно до якої згідно архівних матеріалів за даними первинної інвентаризації від 22.10.1974 року та поточної інвентаризації від 01.02.1978 року по АДРЕСА_1, встановлено, що літня кухня з погребом «Б» побудовано у 1970 році, а гараж «Д» - 1976 року побудови.

Враховуючи викладене та з урахуванням положень п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, від 24.05.2014 року №127, літня кухня з погребом «Б» та гараж «Д» не належать до самочинного будівництва. При цьому, відповідно до п.49 Порядку наявний у позивача технічний паспорт та наданий ним для проведення державної реєстрації права власності є документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р. Разом з тим, документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на такий об'єкт нерухомого майна, заявник не подає.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор поряд з іншими повноваженнями встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Ст. 24 вказаного Закону визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено. Дана норма Закону не містить такої підстави як порушення п.3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, дотримано встановлений чинним законодавством порядок державної реєстрації речових прав на об'єкти нерухомості, та надані документи відповідають у повній мірі вимогам чинного законодавства стосовно правовідносин, пов'язаних із державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян

Суддя: О.І. Шляхтицький