Справа № 2-а-5243/10/0270
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-5243/10/0270

Головуючий у 1-й інстанції: Заброцька Л.О.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

15 квітня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Білої Л.М. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Александрової К.В.,

представника відповідача - Бабія Р.В.

представника відповідача - Шаталюка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "АВІС" до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Вінницькій області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" звернулось з адміністративним позовом до Вінницької об'єднаної Державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12 листопада 2010 року № /0, №/0, №/0.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що посадовими особами відповідача проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо здійснення господарських операцій з ПСП "Каїсса", правомірності формування валових витрат та податкового кредиту з вищевказаним контрагентом за період з 01.07.2008 року по 31.12.2009 року. Перевіркою зроблено висновок про нікчемність правочинів з придбання олії соняшникової дезодорованої з посиланнями на висновки зустрічної перевірки підприємства - контрагента позивача, при цьому, на думку позивача, не взято до уваги документів, які підтверджують реальність вказаних в податкових деклараціях операцій.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 18 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Вінниці від 12 листопада 2010 року № /0, №/0, № /0; стягнуто з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "АВІС" ( ) 35207,00 грн. (тридцять п'ять тисяч двісті сім гривень 00 копійок) витрат на проведення судової експертизи. Стягнуто з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" (, м. Вінниця, вул. Пирогова, 150) понесені судові витрати ( судовий збір ) в сумі 3,40 грн. (три гривні 40 коп.).

Не погодившись з ухваленим судом першої інстанції рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі Вінницька ОДПІ ГУ Міндоходів у вінницькій області порушує питання про скасування постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі №2-а-5243/10/0270 та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, а також неповне та одностороннє з'ясування обставини в адміністративній справі, які не підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначає, що подані позивачем первинні документи не відповідають реальному змісту правовідносини між позивачем та приватним сільськогосподарським підприємством "Каїсса" (далі - ПСП "Каїсса"), які не опосередковувалися реальним виконанням операцій з поставки товару.

Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" скористалось правом регламентованим положеннями статті 191 КАС України та подало письмові заперечення на апеляційну скаргу відповідача, в яких просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, як необґрунтовану, а постанову суду першої інстанції - без змін, як законне і обґрунтоване (вх. №3913/15 від 11.03.2015).

В судовому засіданні представники відповідача апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи до суду апеляційної інстанції свого уповноваженого представника не направив, що у відповідності до вимог частини 4 статті 196 КАС України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних міркувань.

Судом з матеріалів справи встановлено, що податковою інспекцією було проведено позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "АВІС" з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо здійснення господарських операцій з ПСП "Каїсса", правомірності формування валових витрат та податкового кредиту з вищевказаним контрагентом за період з 01.07.2008 по 31.12.2009, оформлену актом від 02.11.2010 № 2508/23-01/13304871. За наслідками цієї перевірки податковим органом було прийнято податкові повідомлення-рішення від 12.11.2010: № /0, за яким позивачеві визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 6 050 112 грн. (у тому числі 2 891 952 грн. за основним платежем та 3 158 160 грн. за штрафними санкціями); № /0 про донарахування Товариству ПДВ у сумі 1 514 721 грн. (у тому числі 1 009 814 грн. за основним платежем та 504 907 грн. за штрафними санкціями); № /0, згідно з яким позивачеві визначено суму завищення бюджетного відшкодування з ПДВ у загальному розмірі 1 300 191 грн. із застосуванням 317 945 грн. штрафних санкцій.

Підставою для прийняття зазначених податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про безтоварний характер операцій з поставки ПСП "Каїсса" товару (олії соняшникової рафінованої) в адресу позивача, що виключає правомірність врахування витрат за цими операціями при формуванні даних податкового обліку позивача. При цьому Вінницька ОДПІ посилається на фактичну відсутність товару у названого постачальника (з огляду на фіктивний характер правовідносин між ПСП "Каїсса" та постачальниками), а також на неналежне оформлення первинних документів (зокрема, товарно-транспортних накладних), які не відповідають змісту розглядуваних господарських операцій.

Ухвалюючи спірну постанову про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача щодо недійсності та нікчемності правочинів вчинених між позивачем та ПСП "Каїсса" і далі по ланцюгу постачання не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи і спростовуються дослідженими доказами.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що реальність виконання поставок в рамках господарських правовідносин між ПСП "Каїсса" та позивачем підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про розглядувані операції та підтверджують факт їх виконання.

Колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду вважає, що наведена правова оцінка не відповідає обставинам справи.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (чинного на час виникнення спірних відносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом підпункту 7.2.6 пункту 7.2 цієї ж статті Закону підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, що видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

На час виникнення спірних відносин порядок формування валових витрат був врегульований статтею 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 названого Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону заборонено відносити до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

З наведених законодавчих положень випливає, що підставою виникнення у платника права на податковий кредит та на формування валових витрат, окрім належного документального оформлення господарської операції, є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у рамках провадження господарської діяльності. Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської операції передбачає наявність у кожній операції розумної економічної причини (ділової мети), самостійної від податкової економії.

Як встановлено судом з матеріалів справи, між ТОВ "АВІС" та ПСП "Каїсса" було укладено ряд договорів купівлі-продажу олії соняшникової рафінованої дезодорованої та додаткові угоди до них, що знайшло своє відображення в акті перевірки та підтверджується матеріалами справи.

Так, договори №30/07-01 від 30.07.2008 року, №01/08-01 від 01.09.2008 року та №19/08-02 від 19.09.2008 року є типовими. (т.1 а. с.135-140).

Відповідно до п. 1.1 вищезазначених договорів, продавець - ПСП "Каїсса" зобов'язувалось передати, а покупець - ТОВ "АВІС" зобов'язувалось прийняти та оплати олію рафіновану дезодоровану згідно умов цього договору.

Відповідно до п.3.1 договорів доставка товару здійснюється транспортом продавця на склад покупця.

Між сторонами, також, укладений договір купівлі-продажу № 21/08-01 від 21.08.2008 року, відповідно до умов якого постачання кожної окремої партії товару здійснювалось за додатковими угодами. Так, відповідно до п. 3.1 та 4.2 цього договору між позивачем та ПСП "Каїсса" було укладено 36 додаткових угод.

Відповідно до п.4.2, 4.3 та п. 2 додаткових угод постачання товару здійснюється транспортом продавця на склад покупця.

Виконання зазначених договорів підтверджується видатковими та податковими накладними (т.2 а.с.40-119, 202-250; т.3 а.с.1-31), а також платіжними дорученнями про оплату товару.

На підтвердження реальності виконання договорів, поставки та отримання товару позивачем надано також копії товарно-транспортних накладних ( т.2 а.с.120-201 ).

Як випливає із товарно-транспортних накладних замовником (платником) є "ПСП "Каїсса", вантажовідправником -"ЗАТ "Чумак", а вантажоодержувачем - ПСП "Каїсса".

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що основним видом діяльності ТОВ "АВІС" є виробництво прянощів та приправ, маргарину та аналогічних харчових жирів, мінеральних вод та прохолодних напоїв, неспеціалізована оптова торгівля харчовими продуктами, а відтак, понесені ТОВ "АВІС" на придбання олії соняшникової рафінованої дезодорованої у ПСП "Каїсса", яка використана в господарській діяльності позивача, є такими, що пов'язані з його господарською діяльністю.

Також, суд першої інстанції вважає обґрунтованими доводи позивача щодо економічної доцільності укладання договорів між ТОВ "АВІС" та ПСП "Каісса", а не безпосередньо з ЗАТ "Чумак", оскільки як було встановлено з пояснень представника позивача, основним видом діяльності ПСП "Каїсса" є оптова купівля та перепродаж сільськогосподарської продукції. І маючи великі суми вільних обігових коштів ПСП "Каїсса" контрактує наперед ( в тому числі і у ЗАТ "Чумак") великий обсяг товару по найменшій ціні. Разом з тим, позивач не має фінансової можливості купувати великі партії товару, ще й шляхом передоплати, а тому ціна на маленькі партії товару, яка пропонується ЗАТ "Чумак" позивачу, є значно більшою. Щодо економічного ефекту від здійснених господарських операцій, то його наявність свідчать висновки судово економічної експертизи ( т. 5 а.с. 30 - 66 ) та зведені показники прибутковості продукції, надані позивачем, як додаткові докази ( т. 6 а.с. 54 - 250 ).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, власне судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам податкового органу щодо фактичної відсутності у названого постачальника активу, який виступав предметом поставки. Наведена обставина у сукупності з фактом транспортування товару від ЗАТ "Чумак" до позивача ставить під сумнів необхідність залучення до ланцюга постачання ПСП "Каїсса".

Власне, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 16 квітня 2014 року скасовуючи у цій справі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13.11.2012 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.01.2013 та направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що суди не надали належної правової оцінки доводам податкового органу щодо фактичної відсутності у ПСП "Каїсса" активу, який виступав предметом поставки, також зазначено, що судам слід було з урахуванням доводів податкової інспекції ретельно перевірити дані про існування активу (ким вироблявся і коли), встановивши його рух на шляху від виробника до кінцевого покупця (у тому числі і осіб, безпосередньо зайнятих у такому процесі). Судом касаційної інстанції акцентовано, що окремому дослідженню підлягають обставини щодо наявності економічного ефекту для позивача у розглядуваних операціях шляхом аналізу ринку товару (олії соняшникової), доступності цього товару для позивача у справі, з'ясування можливості укладення позивачем договору безпосередньо із виробником, наявності економічних переваг для Товариства у придбанні цього товару через посередника (через ПСП "Каїсса") тощо.

Судом першої інстанції не досліджувались обставини щодо наявності економічного ефекту для позивача у розглядуваних операціях шляхом аналізу ринку товару (олії соняшникової), доступності цього товару для позивача у справі, з'ясування можливості укладення позивачем договору безпосередньо із виробником, наявності економічних переваг для товариства у придбанні цього товару через посередника (через ПСП "Каїсса").

Варто зазначити , що за наявності зайвої ланки у ланцюгу постачання у вигляді операції, позбавленої ділової мети, податковий облік необхідно визначати без урахування податкових наслідків, задекларованих як результат відповідної негосподарської операції.

На вимогу суду апеляційної інстанції, позивачем не надано жодних доказів про наявність економічних переваг для позивача у придбанні товару (олії соняшникової) через посередника (ПСП "Каїсса").

Розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності. Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, які мають розумну економічну причину.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, однак податкова вигода не є самостійною діловою метою.

Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення сприятливих наслідків у податковому обліку платника.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2008 року у справі №21-2224во07 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 3384485) та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2014 року у справі К/800/49325/13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 39082958 та 39082954).

Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача про безтоварний характер операцій з поставки ПСП "Каїсса" товару (олії соняшникової рафінованої) в адресу позивача, що виключає правомірність врахування витрат за цими операціями при формуванні даних податкового обліку позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані операції з поставки ПСП "Каїсса" олії соняшникової рафінованої не містять по суті своїй розумних економічних та інших причин (ділової мети, економічного ефекту), тобто без наміру створення цивільно-правових наслідків, лише з метою певної податкової вигоди.

Висновки суду першої інстанції про економічну доцільність укладання договорів між ТОВ "АВІС" та ПСП "Каісса", а не безпосередньо з ЗАТ "Чумак", оскільки основним видом діяльності ПСП "Каїсса" є оптова купівля та перепродаж сільськогосподарської продукції, відтак ПСП "Каїсса" контрактує наперед ( в тому числі і у ЗАТ "Чумак") великий обсяг товару по найменшій ціні, ґрунтуються на припущеннях, оскільки були встановлені з пояснень представника позивача. Жодних доказів на підтвердження зазначеної позиції, позивачем не надано.

При розгляді даної справи суд не обмежується виключно формальним застосуванням приписів податкового законодавства України, чинного на момент виникнення спірних відносин, а віддає перевагу встановленню фактичних обставин та достовірності поданих доказів над їх формальною наявністю та відповідністю за зовнішніми ознаками вимогам нормативних актів. Судова колегія вважає, що товариством з обмеженою відповідальністю - підприємством "АВІС" суду апеляційної інстанцій не доведено факту об'єктивної необхідності залучення до ланцюга постачання ПСП "Каїсса" .

Як наслідок, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що підстав для скасування спірних податкових повідомлень-рішень немає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з пунктами 2, 4 частини 1 статті 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Оскільки при прийнятті рішення Вінницький окружний адміністративний суд взяв до уваги доводи позивача не підтвердженні жодним доказом, а також допустив порушення норм матеріального права, постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 18.11.2014 по справі №5243/10/0270 підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Вінницькій області задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "АВІС" до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Вінницькій області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 квітня 2015 року.

Головуючий суддя Боровицький О. А.

Судді Біла Л.М.

Сторчак В. Ю.