Справа № 2а/1270/2584/12
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року м. Київ К/9991/49872/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Чалого С. Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.І.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Луганської митниці Державної митної служби України на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2012 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Алчевський коксохімічний завод" до Луганської митниці, Головного управління Державної казначейської служби України в Луганській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2012 року залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2012 року, позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Алчевський коксохімічний завод" задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Луганської митниці про визначення митної вартості товарів від 31.01.2012 року №702000003/2012/000139/1 та картку відмови в прийняття митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №702020001/2/00015 від 31.01.2012. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача надмірно сплачені кошти у сумі 1 527 010, 67 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями, митний орган звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою та просить вказані судові рішення скасувати та відмовити у позові.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 01 вересня 2007 року між позивачем - публічним акціонерним товариством «Алчевський коксохімічний завод» (покупець) та «DBK-Donau Brennstoffkontor GmbH» (продавець) було укладено зовнішньоекономічний контракт №SD/DBK-06-2007-61/845, в межах якого та згідно додатку №108 від 25.10.2011 року позивачем на митну територію України в грудні 2011 року на умовах DDU станиця Черноморська (ІНКОТЕРМС 2000) було ввезено вантаж: вугілля марки High Volatile B Coking Coal.

Для здійснення митного оформлення декларантом подано митному органу митну декларацію №702020001/2011/004511 від 11.11.2011 року та декларацію митної вартості товару №702020001/2012/000130 від 15.01.2012 року, у яких заявлено до митного оформлення в режимі імпорту ввезений товар за ціною контракту - 191,60 доларів США за одну тону. Крім того, позивачем було надано контракт на поставку вугілля, платіжні доручення виписки з особового рахунку підприємства, сертифікат походження, договір №01-03/6/И, страховий поліс, висновок Укрпромзовнішекспертизи від 12.01.2012 року №78 (за яким середній рівень цін може становити 191,60 доларів США за тону), калькуляцію формування ціни.

У декларації митної вартості товару №702020001/2012/000130 від 15.01.2012 року митним органом, відповідно до положень абзацу 2 статті 265 Митного кодексу України та п. 11 Порядку декларування - 1766, у графі «Для відміток митниця» для підтвердження заявленої митної вартості було зобов'язано позивача надати витяг з журналу «Platts. International Coal» та банківські документи підтверджуючі сплату за товар відповідно до умов контракту. Позивачем вказані документи були надані.

31.01.2012 року Луганською митницею складено картку відмови в прийняті митної декларації, митному оформлені чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №702020001/2/00015, у якій зазначено, що митна декларація не може бути прийнята у зв'язку з проведенням митної оцінки (рішення про визначення митної вартості (№702000003/2012/000139/1 від 31.01.12) згідно Митного кодексу України та Постанови КМУ від 20.12.06 №1766, а також прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №702000003/2012/000139/1, у якому митним органом визначено вартість товару за 6 методом у розмірі 216,54 доларів США за одну тону. У зазначеному рішенні зазначено, що вартість товару визначено за 6 (резервним) методом та на підставі ціни на вугілля походження з США, зазначеної у Platts. International Coal, де ціна вугілля США з аналогічним якісними показниками на умовах поставки FOB - порти США складає 180 дол. США за тоную Таким чином, митну вартість визначено за 6 методом із розрахунку 216,54 дол. США за тону.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що заявлена позивачем митна вартість товару, яка постачалася за вищевказаним контрактом, та була заявлена позивачем в поданій ним митній декларації та декларації митної вартості, підтверджується наданими позивачем митному органу документами, тобто, ціна договору була достатньо підтверджена декларантом. Крім цього, митним органом не надано доказів того, що документи, подані позивачем є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів в достовірності наданої інформації. Поряд з цим, суди прийшли до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про повернення надмірно сплачених коштів на користь позивача.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України частково погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.267 Митного кодексу України встановлено, що митною вартістю за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, є вартість операції, тобто ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби відповідно до частини другої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або які повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів на користь продавця та/або на користь продавця через третіх осіб, та/або на пов'язаних з продавцем осіб. Такі платежі можуть бути здійснені прямо або опосередковано шляхом переказу грошей, акредитиву, інкасування або за допомогою інших розрахунків (вексель, передача цінних документів тощо). Термін "ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті" стосується тільки ціни оцінюваних товарів. Дивіденди або інші платежі покупця на користь продавця, не пов'язані з оцінюваними товарами, не є частиною митної вартості. Додавання до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, згідно з цією статтею робляться лише на основі об'єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню.

Згідно зі статтею 266 МК визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, може здійснюватися за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість), 6) резервного. Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Аналіз наведених норм, а також положень Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 квітня 2008 року № 339, та Порядку декларування митної вартості товарів дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом з тим дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До них, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов'язок послідовного вибору методів (від першого до шостого) визначення митної вартості.

Зі змісту норм п. 14 Порядку декларування митної вартості товарів та ч. 4 ст. 266 МК України вбачається, що позивач не зобов'язаний надавати повний перелік документів, визначених п. 11 зазначеного Порядку. При цьому витребування таких документів може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 травня 2012 року у справі № 21-91а12.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, митний орган, витребувавши документи, передбачені п. 11 Порядку декларування митної вартості товарів, не зазначив, які саме обставини ці документи повинні підтвердити, а також не надав доказів того, що документи, подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, а відтак виключають визначення митної вартості товару за першим методом.

Тому, колегія суддів погоджує висновок судів попередніх інстанцій про протиправність рішень митниці щодо застосування резервного методу визначення митної вартості товару без послідовного застосування попередніх методів, як це встановлено ч. 5 ст. 266 МК України та скасування картки відмови.

Відносно повернення надміру сплачених митних платежів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Порядку повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженого наказом Державної митної служби України від 20 липня 2007 року №618, для повернення з Державного бюджету України митних та інших платежів, помилково та/а надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, платником податків до загального відділу митного органу, яким здійснювало оформлення митної декларації, подається заява довільної форми, яка підписується керівником головним бухгалтером суб'єкта господарської діяльності або фізичною особою та відповідний перелік документів.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України.

Заява, зареєстрована в загальному відділі, після розгляду керівником (заступником керівника) митного органу разом з пакетом документів передається до Відділу для перевірки обґрунтованості повернення заявлених сум.

Відділ перевіряє факт перерахування митних та інших платежів з відповідного рахунку до Державного бюджету України та наявність переплати.

Для підготовки висновку про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи (далі - Висновок про повернення), керівництвом Відділу за потреби ініціюється проведення перевірки в митному органі щодо правильності митного оформлення із залученням відповідних підрозділів митного органу.

Згідно з пунктом 7 Порядку взаємодії митних органів з органами Державного казначейства України в процесі повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справляння яких покладається на митні органи, затвердженого наказом Державної митної служби, Державного казначейства України від 20.07.2007 року №611/147, який був чинний на момент звернення позивача до суду, відповідний орган Державного казначейства України на підставі отриманого Висновку митного органу про повернення готує платіжні документи на перерахування коштів з рахунку з обліку доходів державного бюджету на рахунок, зазначений у Висновку про повернення, та протягом п'яти робочих днів від дати отримання Висновку про повернення здійснює повернення коштів з бюджету.

Виходячи з наведеного, нормативними актами встановлений порядок повернення надмірно сплачених митних платежів, який позивачем дотримано не було, а відтак позовні вимоги в цій частині є передчасними.

За правилами статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 220, 222, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Луганської митниці Державної митної служби України задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2012 року змінити в частині, скасувавши в частині задоволення позову щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача надмірно сплачені кошти у сумі 1 527 010, 67 грн.

В іншій частині постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2012 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку ст.ст. 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: