Справа № 820/1829/15
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

09 квітня 2015 р. № 820/1829/15

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді Рубан. В.В., суддів: Зінченка А.В., Спірідонова М.О.

за участі секретаря судового засідання -Абояна І.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Громадянина Іраку ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Громадянин Іраку ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 49-15; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 20.02.2015 року отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 11 від 17.02.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому було зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для рішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 49-15. Рішення позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача у засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 49-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, винесено в межах діючого законодавства України та є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного та всебічного вивчення обставин, викладених заявником у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Суд вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних причин.

Колегією суддів встановлено, що громадянин Іраку ОСОБА_4 на підставі трудової візи, 03.08.2007р. прибув в Україну з Іраку та 14.08.2014р в третій раз звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Так, перший раз він звернувся з заявою про визнання біженцем 03.12.2007р., наказом від 21.12.2007р. № 195-о Держнацкомрелігії було відмовлено в оформленні документів, вказане рішення було оскаржене позивачем та постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2008р. позивачу відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду вказану постанову залишено без змін.

В друге 02.07.2012р. позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби в Харківській області, наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 18.07.2012р. № 192-о було відмовлено в оформленні документів. Вказане рішення позивач оскаржив до ДМС України. Рішенням № 128-1 від 24.09.2012р. ДМС України відхилило вказану скаргу. Дане рішення позивач оскаржив до Харківського окружного адміністративного суду та постановою у справі № 2а- 12703/12/2070 від 24.01.2013р. в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2013р. вказана постанова залишена без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.03.2014р. касаційну скаргу залишено без задоволення.

14.08.2014р. позивач в третій раз звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

На момент надання заяви до ГУ ДМС України в Харківській області заявник на території України перебував нелегально. В якості документів, що посвідчують особу заявник надав паспорт громадянина Республікі Ірак № НОМЕР_1, виданий в Богдаді, 01.04.2007р. з терміном дії до 31.03.2015р.

У заяві від 14.08.2014р. заявник просив визнати його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, оскільки на батьківщині існує загроза для його життя оскільки, він є сунітом, працював з американцями, його розшукують терористичні угрупування, погрози продовжуються через членів його сім'ї.

Вказані обставини були викладені заявником у двох попередніх заявах за якими йому було відмовлено в надані статусу біженця, крім іншого він вказав, що зараз на території його країни громадянської належності йде розподіл території між шиїтами та сунітами. Цей факт і послужив його зверненням до ГУ ДМС України в Харківській області у зв'язку з виникненням нових обставин.

З матеріалів справи, вбачається, що позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 11 від 17.02.2015 року про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 49-15, відповідно до якого, згідно абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до п.13 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що Рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно до ч.13 ст. 10 вказаного Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення Державна міграційна служба України № 49-15 від 04.02.2015 року, підтримала висновок Головного управління ДМС України у Харківській області, відповідно до якого, відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ч. 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р. та Протоколу від 31.01.1967р., не встановлено обґрунтованих побоювання , які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання та відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Приймаючи вказане рішення було враховане те, що посилання заявника на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Іраку є повністю безпідставними, а побоювання не є обґрунтованими та не містять умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того відсутні підстави вважати, що заявник не може повернутися до Іраку через серйозну загрозу життю, заявник не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, територію Іраку залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд. В України прибув з метою навчання.

Крім того, відповідачем було враховано, що позивач з заявою про надання йому статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту звернувся втретє та підстави звернення залишились ті ж самі.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті оскарженого рішення було враховано матеріали особової справи ОСОБА_4, у тому числі відомості про його особу та причини звернення за захистом, включаючи аналіз інформації по країні походження.

Крім того, матеріали особової справи №2014KH0048 свідчать, що ОСОБА_4 не довів жодного суттєвого факту заяви, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не обґрунтував побоювань стати жертвою переслідування за релігійною ознакою, свої побоювання позивач не обґрунтував. Позивач не брав участі в діяльності політичних, релігійних, військових або громадських організацій. Учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з релігійною належністю, політичними поглядами, він не був. Позивач отримав національний паспорт зі строком дії до 31.03.2015 року, пройшов медичне обстеження, мав можливість та реалізував в Іраку своє право як громадянина на навчання та працю, мав змогу отримувати пенсію. Позивач не надав фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї. За його словами, в Іраку безперешкодно мешкає його сім'я (дружина, два сини, дочка), мати, дві рідні сестри. Позивач не тікав від небезпеки, рятуючи свої життя, територію Іраку залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд. В Україну позивач приїхав з метою навчання

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не надав ні під час винесення оскаржуваного рішення, ні під час судового розгляду справи.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивач не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок.

Доказом того, що заявник користується захистом країни своєї громадянської належності свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання 01.04.2007р. в Республіки Ірак, м. Багдад паспорта, терміном дії 31.03.2015р. Згідно з п.п.99-100 гл. 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін дії або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою " в наслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, не сумісне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни"в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Викладене є підтвердженням того, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права, як громадянина, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, громадянином якої він є, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадської належності та не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріали особової справи свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, територію Іраку залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд. В Україну заявник приїхав з метою навчання. Більш того, на співбесіді від 20.08.2014р. заявник зазначив, що коли покидав Ірак, вже мав бажання поїхати в іншу країни - Германію, але зустрівши в Україні дівчину - залишився, тобто він обирав для себе більш привабливіше місце проживання. До прибуття в Україну заявник відвідав Йорданію (транзитом), але за час перебування у цієї країні за наданням притулку або за наданням статусу біженця не звертався, тобто не мав такої потреби. До органу міграційної служби звернувся не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно. В Україні позивач намагається легально залишитися, а пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається згідно з цим законом. Згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця ОСОБА_4 необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає тільки з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, на думку колегії, відповідач повно з'ясували всі обставини справи і дійшли вірного висновку відмовляючи в наданні статусу біженця з прийняттям рішення Державної міграційної служби України № 49-15 від 04.02.2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Під час судового розгляду позивач не надав доказів, які б спростовували висновки Державної міграційної служби України щодо прийнятого спірного рішення, та підтвердили зазначені в позові обставини, а також не довів наявності обставин, які не були враховані під час розгляду відповідачем його заяви.

Разом з тим, доводи, викладені в позовній заяві та обставини, повідомлені представником позивача у судовому засіданні, не спростовують висновки, зазначені в спірному рішенні. Документів, які б підтвердили наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які б відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачем не надано.

Таким чином, посилання ОСОБА_4 на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Іраку, є повністю безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими. Причини, які позивач має щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України діяла в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством, з урахуванням всіх обставин справи, а тому підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України №49-15 від 04.02.2015 року та зобов'язання її повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, судом не вбачається.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов громадянина Іраку ОСОБА_4, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Громадянина Іраку ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

2. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. 3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі постанова виготовлена 14.04.2015р.

Головуючий суддя Рубан В.В.

судді

Зінченко А.В.

Спірідонов М.А.