Справа № 815/514/15
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/514/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Джабурія О.В., Шляхтицького О.І.,

секретаря Жукової Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

21.01.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року №716-14 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2015 року позов задоволений частково; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року №716-14; зобов'язано відповідача вирішити питання щодо надання позивачу додаткової форми захисту; в іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Альхасаке (Сирія), вперше потрапив до України 19.09.1999 року легально (офіційно) авіарейсом м. Алепо (Сирія) - м. Одеса (Україна). Країну постійного проживання, згідно матеріалів справи, позивач покинув на підставі паспорта та навчальної візи. Протягом цього часу, він чотири рази повертався до Сирії у 2000 році, 2002 році, 2005 році та у 2006 році. Останній раз повернувся до України у березні 2006 року, авіарейсом м. Дамаск (Сирія) - аеропорт Бориспіль (Україна) та більше не перетинав кордон.

Згідно матеріалів особової справи позивача, судом встановлено, що 21.02.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що абсолютно всі представники його родини підтримують кандидатуру президента країни. Приблизно з літа 2011 року населення країни розділилось на дві частини, одна проти президента, інша - підтримує його. Починаючи з листопада 2011 року представники родини позивача почали отримувати погрози життю, оскільки позивач та члени його родини являються представниками проправлячої партії «Хезб Альбасс», одним із засновників якої був рідний дядько позивача через переслідування мати з братом та його родиною були вимушені виїхати з міста Деріззор та на даний час проживають у селі за 70км. від зазначеного місця. Приблизно 14.02.2012 року в районі Хамідія 900, цивільним населенням, яке негативно відноситься до президента Сирії, був проведений мітинг з використанням зброї. Виходячи з того, що більшість проживаючих в районі Хамідія 900 є військовими, формування армії практично одразу відреагували та прибули до місця проведення мітингу, всіх людей було розігнано. В жовтні 2011 року приймав участь у мітингу на території України у підтримку особистості президента Сирії. /а.с.123-124/

Рішенням Державної міграційної служби України №436-13 від 22.07.2013 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с.120/ Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2013 року у справі № 815/6638/13-а (набрала законної сили), рішення ДМС України від 22.07.2013 року № 436-13 скасовано та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження. /а.с.63-85/

06.12.2014 року ДМС України прийнято рішення № 9-14, яким ГУ ДМС України в Одеській області було зобов'язано повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищезазначеного рішення ДМС України. /а.с.86/

14.03.2014 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області №44 у відповідності до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1. /а.с.95/

17.11.2014 року за результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 № ODS 12/79 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». /а.с.105-118/

Рішенням Державної міграційної служби України № 716-14 від 19.12.2014 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами повторного розгляду особової справи № ODS 12/79 громадянина Сирії ОСОБА_1, висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с.59/

19 січня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 107 від 06.01.2015 року. /а.с.58/ Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з заяви шукача притулку, позивач прибув до України 19.09.1999 року легально (офіційно) авіарейсом м. Алепо (Сирія) - м. Одеса (Україна). Країну постійного проживання, згідно матеріалів справи, позивач покинув на підставі паспорта та навчальної візи. Протягом цього часу, чотири рази повертався до Сирії у 2000 році, 2002 році, 2005 році та у 2006 році. Останній раз повернувся до України у березні 2006 року, авіарейсом м. Дамаск (Сирія) - аеропорт Бориспіль (Україна) на підставі національного паспорту із студентською візою на період навчання. З 2006 року до країни громадянського походження позивач не повертався.

Причиною виїзду з країни громадського походження ОСОБА_1 назвав те, що у нього було бажання отримати вищу освіту в Україні. На той час проблем у нього у країні громадського походження не було. На даний час не може повернутися до своєї країни через те, що в Сирії йдуть військові дії.

В протоколі співбесіди позивач зазначив, що у кінці 2010 року на території України його почала переслідувати сирійська опозиція, але заявник не звертався за захистом, а продовжував і надалі проживати в Україні. У 2011 році закінчився строк навчальної візи і для того щоб легально знаходитися на території України, позивач звернувся до підрозділу міграційної служби. Крім того, позивач посилається на те, що не може повернутися на Батьківщину через переслідування його родини, яка працює на державних посадах. Але треба зазначити, що родина позивача, разом із дядею, переїхала із м. Дейр-ез-Зар в м. Аль-Хасака. Інформації про переслідування родичів, позивач не вказав, вони і досі там живуть та підтримують зв'язок з позивачем.

Під час проведення протоколу співбесіди позивач вказав на те, що ситуація у м. Хасеке більш спокійна, аніж в інших сирійських містах, активні бойові дії не проводяться. Інформація підтверджується аналізом електронних ЗМІ.

Згідно із позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 17.11.2014 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с.105-118/

При прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач також взяв до уваги те, що під час розпалу військового конфлікту в Сирії позивач перебував в Україні.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Сирії добровільно з метою навчання.

В матеріалах справи також відсутні факти, які б підтверджували можливість застосування до заявника смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Отже, у зв'язку з порушенням норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до ст.202 КАС України, оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2015 року - скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: А.В. Крусян

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: О.І. Шляхтицький