Справа № 2а-5185/11
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2015 р. м. Київ К/800/34121/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Голяшкіна О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до управління Державного комітету землі у м. Луцьку Волинської області, Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання частково недійсним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 пред'явили позов до управління Державного комітету землі у м. Луцьку Волинської області, Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання недійсним рішення Луцької міської ради від 04 вересня 2001 року № 486, визнання протиправними дій відповідачів щодо зобов'язання ОСОБА_6 забезпечити збереження мереж міських інженерних комунікацій, що проходять по території земельної ділянки по АДРЕСА_1, зазначення у висновку управління містобудування та архітектури Луцького міськвиконкому від 13.04.2001 року про наявність сервітутів та нанесення цих сервітутів на кадастровий план земельної ділянки по АДРЕСА_1, зобов'язання відповідачів за їхній рахунок вчинити дії щодо внесення у технічну документацію зі складання державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку, а саме щодо виключення відомостей про наявні сервітути на цій земельній ділянці.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів, скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 04 вересня 2001 року № 486 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки» громадянину ОСОБА_6 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 в м. Луцьку, площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого підсобного господарства. Пунктом 3.2 рішення зобов'язано ОСОБА_6 забезпечити збереження та вільний доступ до мереж міських інженерних комунікацій, що проходять по земельній ділянці для проведення ремонтних та профілактичних робіт.

29 жовтня 2001 року Луцькою міською радою ОСОБА_6 видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1.

Після смерті ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВММ № 816361 від 13 лютого 2010 року, виданого державним нотаріусом Луцької Держнотконтори, право на земельну ділянку за вищеназваною адресою успадкували його дочка ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_5

Суд першої інстанції, розглянувши справу по суті, прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, в зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Суд апеляційної інстанції із висновками суду першої інстанції погодився та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України із правовою позицією судів першої та апеляційної інстанцій не погоджується з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 98 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, який набрав чинності з 1 січня 2002 року (далі - ЗК України) передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Статтею 100 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Частинами 1, 2 статті 101 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III передбачено, що дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Статтею 40 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII (в редакції, станом на 04 вересня 2001 року) передбачено, що власники земельних ділянок і землекористувачі зобов'язані:

1) забезпечувати використання землі відповідно до цільового призначення та умов її надання;

2) ефективно використовувати землю відповідно до проекту внутрігосподарського землеустрою, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, не допускати погіршення екологічної обстановки на території в результаті своєї господарської діяльності;

3) здійснювати комплекс заходів щодо охорони земель, передбачених статтею 84 цього Кодексу;

4) своєчасно вносити земельний податок або орендну плату за землю;

5) не порушувати права власників інших земельних ділянок і землекористувачів, у тому числі орендарів;

6) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем;

7) дотримувати режиму санітарних зон і територій, що особливо охороняються;

8) додержувати правил добросусідства:

дозволяти власникам і користувачам земельних ділянок прохід до доріг загального користування, а також для спорудження або ремонту межових знаків та споруд;

не чинити перешкод у проведенні до суміжної земельної ділянки необхідних комунікацій;

вживати заходів до недопущення можливості стоку дощових і стічних вод, проникнення отрутохімікатів та мінеральних добрив на суміжну земельну ділянку.

Рішенням Луцької міської ради від 04 вересня 2001 року № 486 було передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,02 га для ведення особистого підсобного господарства та зобов'язано ОСОБА_6 виконувати обов'язки власників земельних ділянок і землекористувачів відповідно до вимог статті 40 Земельного кодексу України, забезпечити збереження та вільний доступ до мереж міських інженерних комунікацій, що проходять по зазначеній території, для проведення ремонтних та профілактичних робіт.

Отже цим рішенням не був встановлений земельний сервітут , а лише зобов'язано власника земельної ділянки ОСОБА_6 виконувати обов'язки власників земельних ділянок і землекористувачів відповідно до вимог статті 40 Земельного кодексу України, забезпечити збереження та вільний доступ до мереж міських інженерних комунікацій, що проходять по зазначеній території, для проведення ремонтних та профілактичних робіт.

Оскільки на час ухвалення оспорювання рішення від 04 вересня 2001 року № 486 у Луцької міської ради права на встановлення земельного сервітуту законом не було передбачено, сервітут не встановлювався, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не встановив, чим були порушенні права позивачів відповідачем при ухваленні спірного рішення, так як зобов'язання забезпечити збереження та вільний доступ до мереж міських інженерних комунікацій, що проходять по зазначеній території, було покладено на ОСОБА_6.

Крім цього зі змісту адміністративного позову слідує, що позивачі просили визнати частково недійсним рішення Луцької міської ради від 04 вересня 2001 року № 486 в частині зобов'язання ОСОБА_6 забезпечити збереження мереж міських інженерних комунікацій, що проходять по території земельної ділянки по АДРЕСА_1; визнати протиправними дії відповідачів щодо зобов'язання ОСОБА_6 забезпечити збереження мереж міських інженерних комунікацій, що проходять по земельній ділянці по АДРЕСА_1, зазначення у висновку управління містобудування та архітектури Луцького міськвиконкому від 13 квітня 2001 року про наявність сервітутів та нанесення цих сервітутів на кадастровий план земельної ділянки по АДРЕСА_1, зобов'язати відповідачів за їхній рахунок вчинити дії щодо внесення змін у технічну документацію зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виготовленої у 2001 році, а саме щодо виключення відомостей про наявні сервітути на цій земельній ділянці.

Однак суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, прийшов до висновку про правомірність дій Луцької міської ради про встановлення земельного сервітуту позивачам після успадкування земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, недоліків рішення суду першої інстанції не усунув.

Згідно із статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так як судами не були дослідженні вказані обставини, відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті і винести законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 227, 230, 231 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді