Справа № К/9991/25348/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2015р. м. Київ К/9991/25348/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Кобилянського М.Г.,
Олексієнка М.М., -

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Харківського міського центру зайнятості про стягнення допомоги по безробіттю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2011 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2010 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, у якому просила визнати протиправною відмову Харківського міського центру зайнятості у нарахуванні і виплаті допомоги по безробіттю та зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити їй допомогу по безробіттю в розмірі 5147,66 гривень.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2011 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2011 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 15 січня 2009 року звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України - за угодою сторін.

19 січня 2009 року позивач звернулася за сприянням у працевлаштуванні до Харківського міськрайонного центру зайнятості, де була зареєстрована як така, що шукає роботу.

Відповідно до наказів Харківського міськрайонного центру зайнятості від 26 січня 2009 року ОСОБА_4 надано статус безробітної і призначено допомогу по безробіттю, виплату якої скорочено на 90 календарних днів - з 26 січня 2009 року по 25 квітня 2009 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач, скорочуючи ОСОБА_4 виплату коштів на 90 календарних днів, діяв у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, оскільки до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 частина 3 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533-III діяла в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо зменшення впливу світової фінансової кризи на сферу зайнятості населення» від 25 грудня 2008 року № 799-VI.

Так, згідно частини 3 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо зменшення впливу світової фінансової кризи на сферу зайнятості населення» допомога по безробіттю особам, які звільнилися з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин або за угодою сторін, призначається відповідно до частин першої та другої цієї статті, і її виплата починається з 91-го календарного дня.

За змістом пункту 1 частини 5 статті 31 цього Закону тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується строком на 90 календарних днів у разі звільнення з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин або за угодою сторін.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними) положення частини 3 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо зменшення впливу світової фінансової кризи на сферу зайнятості населення» стосовно доповнення після слів «поважних причин» словами «або за угодою сторін».

За правилами статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, лише з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 відновили свою дію положення частини 3 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» в редакції, що діяла до 25 грудня 2008 року, а тому до цього часу відповідач не мав підстав проводити виплату позивачеві допомоги по безробіттю.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач, відмовляючи у виплаті допомоги по безробіттю ОСОБА_4 за період з 26 січня 2009 року по 25 квітня 2009 року, діяв у межах повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2010 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2011 року прийняті з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Харківського міського центру зайнятості про стягнення допомоги по безробіттю - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Кобилянський М.Г.

Олексієнко М.М.