Справа № 823/3125/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" квітня 2015 р. м. Київ К/800/8692/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Тракало В.В., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, третя особа - Головне управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа - Головне управління юстиції у Черкаській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 23 вересня 2014 року № 2097/к «Про припинення державної служби позивача та звільнення його із займаної посади за порушення Присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу»; поновити ОСОБА_4 на посаді начальника Головного управління юстиції у Черкаській області; стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 23 вересня 2014 року № 2097/к «Про припинення державної служби ОСОБА_4». Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника Головного управління юстиції у Черкаській області з 24 вересня 2014 року. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_4 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. Постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати йому середньомісячного заробітку за 1 місяць допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 26 березня 2013 року № 356/к ОСОБА_4 призначений на посаду начальника Головного управління юстиції у Черкаській області. Присягу державного службовця позивач прийняв 01 вересня 2003 року.

20 червня 2014 року до Міністра юстиції України надійшло звернення голови Черкаської обласної державної адміністрації за вих. № 661/01/01-45 щодо розгляду питання відповідності займаній посаді начальника Головного управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_4

На підставі звернення від 20 червня 2014 року № 661/01-01-45 та відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950, Міністром юстиції України 11 вересня 2014 року прийнятий наказ № 1976-к про проведення комісією Міністерства юстиції України службового розслідування стосовно ОСОБА_4 у період з 15 вересня 2014 року по 17 вересня 2014 року.

На виконання зазначеного наказу було проведено службове розслідування, за результатами якого 17 вересня 2014 року складений акт. В ході службового розслідування було встановлено, що начальником Головного управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_4 допущені порушення вимог статті 10 Закону України «Про державну службу», положень Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», пункту 11 Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року №1707/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497, що, в свою чергу є порушенням Присяги державного службовця, передбаченої статтею 17 Закону України «Про державну службу».

Наказом Міністерства юстиції України від 23 вересня 2014 року № 2097/к припинено державну службу начальника Головного управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_4 та звільнено його із займаної посади за порушення Присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу».

16 жовтня 2014 року Міністерством юстиції України прийнятий наказ № 1890/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 вересня 2014 року № 2097/к «Про припинення державної служби ОСОБА_4».

Вважаючи зазначений наказ таким, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням установленого порядку, оскільки на момент перевірки ОСОБА_4 знаходився на лікуванні в закладах охорони здоров'я, що підтверджується листками непрацездатності № 437804 від 02 вересня 2014 року та № 439985 від 15 вересня 2014 року, а тому дійшов висновку, що відповідачем порушено частину 3 статті 40 Кодексу законів про працю України, яка забороняє звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Так, за змістом частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В той же час, судами залишилось нез'ясованим чи перебував позивач на лікарняному саме на момент прийняття наказів Міністерства юстиції України від 23 вересня 2014 року № 2097/к та від 16 жовтня 2014 року № 1890/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 вересня 2014 року № 2097/к «Про припинення державної служби ОСОБА_4».

Крім того, поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишились доводи відповідача, що наказ про проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_4 12 вересня 2014 року о 14 год. 50 хв. було скеровано факсом до Головного управління юстиції, і позивачу про проведення стосовно нього службового розслідування було відомо о 15 год. 30 хв. 12 вересня 2014 року, а тому висновки судів про те, що позивач був позбавлений можливості реалізувати в ході службового розслідування права, передбачені пунктом 7 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950, є передчасними.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте, задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не визначив конкретної суми, яка підлягає стягненню на користь позивача та не навів розрахунків цієї суми, а апеляційний суд зазначених помилок не виправив.

Крім того, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на наступне.

В частині 2 статті 17 Закону України «Про державну службу» наведено текст Присяги державного службовця такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Отже, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

В той же час, дійшовши висновку про незаконність звільнення позивача за порушення Присяги державного службовця, оскільки таке звільнення відбулося під час перебування останнього на лікарняному, суди попередніх інстанцій не з'ясували, який саме дисциплінарний проступок було вчинено позивачем, і чи можна його кваліфікувати як порушення Присяги.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко В.В. Тракало Ю.К. Черпак