Справа № 2а-10675/10/1370
Суддя: Іщук Л.П.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 р. Справа № 876/6120/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Дяковича В.П., Кухтея Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Мартинишина Р.С.,

представників апелянта Дуль Я.М., Яремко В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області, публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Відкрите акціонерне товариство «Львівська вугільна компанія» звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі - Сокальська ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області) про скасування податкових повідомлень-рішень від 27 жовтня 2010 року № /2, від 28 жовтня 2010 року №/2, № /2, № /2, від 25 листопада 2010 року № /2/2.

Вважає, що оскаржувані рішення є необґрунтованими, прийнятими з порушенням вимог податкового законодавства, і такими, що підлягають скасуванню. Зазначає, що висновки Сокальської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області, викладені в акті перевірки, є безпідставними і спростовуються наявними у позивача документами первинного бухгалтерського обліку, які надавались для перевірки.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року позов ПАТ «Львівська вугільна компанія» задоволений частково; скасоване податкове повідомлення-рішення ДПІ у Сокальському районі Львівської області № /2 від 28 жовтня 2010 року в частині 5659414,16 гривень платежу з податку на прибуток, а в решті вимог відмовлено.

ПАТ «Львівська вугільна компанія» та Сокальська ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області подали апеляційні скарги на постанову суду першої інстанції. Вважають, що судове рішення винесене без належного з'ясування фактичних обставин справи, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, висновки суду не відповідають встановленим обставинам і порушені норми матеріального права.

В апеляційній скарзі ПАТ «Львівська вугільна компанія» зазначає, що висновки суду першої інстанції про безпідставне включення до складу валових витрат коштів з придбання товарно - матеріальних цінностей та послуг від ТзОВ «Новіком» та щодо нереальності фінансово-господарських відносин із ТзОВ «Новіком» зроблені без врахування доказів, які є в матеріалах справи. Зазначає, що позивачем правомірно сформований податковий кредит за операціями з придбання у ТзОВ «Новіком» товарів, виконання робіт та надання послуг, а твердження відповідача, зазначені в акті перевірки, про те, що ТзОВ «Новіком» фактично не займалось фінансово-господарською діяльністю, а проводило діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди іншим особам, є недоведеними. Крім того, апелянт щодо висновків акта перевірки про нарахування суми податкового зобов'язання за платежем із збору за забруднення навколишнього природного середовища зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що ВАТ «Львівська вугільна компанія» у 2009 році вже сплачений збір за забруднення навколишнього природного середовища за розміщення фактичної кількості відходів вуглезбагачення, отриманих в поточному періоді внаслідок основної діяльності, а тому підстав для повторної сплати збору немає.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Сокальська ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області в апеляційній скарзі зазначає, що постанова суду в частині задоволення позовних вимог прийнята із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не врахував того, що вартість відходів рядового вугілля за ціною давальницької сировини є тією частиною загального доходу від продажу продукції, яка отримана у матеріальній формі і відповідно до п.п.4.1.1 п.4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з метою оподаткування включається до складу валового доходу і повинна обраховуватись за мінімальною собівартістю рядового вугілля, а тому висновки акта перевірки щодо заниження валового доходу позивачем є обґрунтованими. Щодо включення позивачем до складу валових витрат коштів у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, то висновки суду в цій частині є безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів використання кредитних коштів для ведення господарської діяльності платника податків.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В судовому засіданні представники Сокальської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області підтримали апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені, та заперечили проти задоволення апеляційної скарги ПАТ «Львівська вугільна компанія».

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представників апелянта, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, виходив з того, що податковий орган не довів своїх висновків, викладених в акті перевірки, щодо неправомірності включення позивачем до складу валових доходів вартості відходів вугілля за ціною, визначеною підприємством, а не за мінімальною собівартістю рядового вугілля, та висновків щодо неправомірності включення до складу валових витрат коштів, сплачених як відсотки за користування кредитом. Суд першої інстанції встановив також, що надані позивачем письмові докази не в повній мірі підтверджують виникнення та існування господарських відносин позивача із ТзОВ «Новіком», а твердження ПАТ «Львівська вугільна компанія» про відсутність обов'язку додаткової сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища суперечать нормам Закону України « Про відходи» та Інструкції про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, основним видом діяльності позивача - ВАТ «Львівська вугільна компанія» є надання послуг по переробці та збагаченню рядового вугілля.

18.05.2010 року ДПІ у Сокальському районі проведена виїзна планова перевірка ПАТ «Львівська вугільна компанія» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 року по 31.12.2009 року, за результатами якої складений акт № 453/2301/35879807 від 18.05.2010 року, на підставі якого ДПІ у Сокальському районі прийняті податкові повідомлення-рішення: № /2 від 28 жовтня 2010 року за платежем з податку на прибуток на загальну суму 16473533 гривень, № /2/2 від 25 листопада 2010 року за платежем на прибуток приватних підприємств на загальну суму 41555,23 гривень, № /2 від 28 жовтня 2010 року за платежем з податку на додану вартість на загальну суму 7360438,50 гривень, № /2 від 28 жовтня 2010 року за платежем із збору за забруднення навколишнього природного середовища на загальну суму 18268732,89 гривень, №./2 від 27 жовтня 2010 року за платежем з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 20672,75 гривень.

Також судом першої встановлено, що за період, що охоплювався перевіркою, ВАТ «Львівська вугільна компанія» мала господарські відносини із ДП «Львіввугілля», ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України», ТзОВ «Старт-капітал», ТзОВ „Новіком".

Як передбачено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку; може виділяти на окремий баланс філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які зобов'язані вести бухгалтерський облік, з наступним включенням їх показників до фінансової звітності підприємства; визначає доцільність застосування міжнародних стандартів (крім випадків, коли обов'язковість застосування міжнародних стандартів визначена законодавством).

Відповідно до Інструкції Мінвуглепрому України "Порядок обліку, розробки, переробки і використання ресурсів вторинного палива" КД 12.05.001-99, Типового положення з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції (робіт, послуг) у промисловості, затвердженого Постановою КМУ України від 26.04.1996 року №473, Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого Наказом МФУ 31.12.1999 №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248 методики розрахунку собівартості однієї тонни тонких відходів не визначено.

Таким чином, підприємство самостійно розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, основним замовником позивача по наданню послуг зі збагачення рядового вугілля є ДП «Львіввугілля».

Відповідно до договорів про закупівлю послуг по збагаченню рядового вугілля укладених між ВАТ «Львівська вугільна компанія» та ДП «Львіввугілля» як замовником, ВАТ «Львівська вугільна компанія» здійснювало переробку та збагачення давальницької сировини (вугілля) для ДП «Львіввугілля». За умовами згаданих вище договорів передбачено, що власністю замовника є лише рядове вугілля та вугільний концентрат, одержаний в результаті переробки рядового вугілля. Відповідно, відходи вуглезбагачення залишаються у розпорядженні та власності виконавця - ВАТ «Львівська вугільна компанія».

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що представлений розрахунок собівартості однієї тонни відходів вуглезбагачення ( тонких відходів ), утворених в процесі переробки та збагачення давальницької сировини на ВАТ «Львівська вугільна компанія» у розмірі 2,10 гривень, затверджений Головою правління АТ «Львівська вугільна компанія» є обгрунтований, належним чином розрахований, відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується також висновком судової економічної експертизи.

Доводи апеляційної скарги Сокальської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області про неправомірність нарахування частини прибутку підприємства, виходячи з встановленої підприємством вартості - 2.10 грн., а не з собівартості однієї тонни тонких відходів, утворених в процесі переробки та збагачення давальницької сировини на ВАТ «Львівська вугільна компанія» у розмірі 166 гривень, є необґрунтованими жодними доказами та розрахунками. Не спростований апелянтом також експертний висновок. Тому податкове повідомлення - рішення № від 28 .10.2010 року в цій частині цілком правомірно скасоване судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності віднесення позивачем до складу валових витрат сплачених коштів, як відсотків за користування кредитом за договором, укладеним між позивачем та ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» (далі - ПАТ Укрексімбанк ).

Щодо посилань апелянта - Сокальської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області, на ненадання позивачем доказів використання кредитних коштів для ведення господарської діяльності платника податків, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що надані позивачем бухгалтерські відомості та банківські виписки з ПАТ Укрексімбанк за кредитним договором, в яких задокументовано нарахування та сплата ВАТ «Львівська вугільна компанія» за період листопад-грудень 2009 року відсотків за користування кредитом, вказують на підставність та обгрунтованість віднесення позивачем до складу валових витрат таких коштів. Також слід зазначити, що договори доручення від 08.09.2009 року та 10.09.2009 року, укладені між позивачем та ТзОВ «Старт-капітал» є пов'язаними з веденням позивачем господарської діяльності і відповідають профілю його діяльності, зазначеному в статутних документах, що додатково спростовує доводи апелянта.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність реальності господарських операцій, здійснених позивачем із ТзОВ „Новіком". Апеляційний суд вважає, що надані позивачем первинні документи - договори, накладні, акти виконаних робіт, податкові накладні, регістри бухгалтерського обліку, податкова звітність, складені ТзОВ «Новіком», не підтверджують виникнення цивільних прав та обов'язків позивача із ТзОВ „Новіком" з придбання товарів, надання послуг та виконання робіт.

Судом першої інстанції встановлено, що всього за період з квітня по грудень 2009 року позивачем було придбано товарів, робіт і послуг у ТзОВ «Новіком» на загальну суму 29 486 186,20 грн. ( в тому числі ПДВ - 4 914 364,37 грн. ), яку ВАТ «Львівська вугільна компанія» включила до складу валових витрат.

На виконання умов угод, укладених ВАТ «Львівська вугільна компанія» із ТзОВ «Новіком» отримало від ТзОВ «Новіком» сировину зі вмістом вугілля на загальну суму 27 006 000 грн., в т.ч. ПДВ 20%, обладнання на суму 292 080 грн., в т.ч. ПДВ 20%, та роботи (послуги) на загальну суму 2 188 106 грн., в т.ч.ПДВ 20%. На підтвердження реальності означених господарських угод позивачем надані копії документів ,які долучені до матеріалів справи: накладна №19 від 31.10.2009 (обладнання), накладна №5 від 31.08.2009 (сировина), накладна №6 від 31.08.2009 (сировина), накладна №7 від 31.08.2009 (сировина), накладна №8 від 31.08.2009 (сировина), накладна №9 від 31.08.2009 (сировина), накладна №11 від 04.09.2009 (сировина), Накладна №12 від 04.09.2009 (сировина), накладна №13 від 04.09.2009 (сировина), Накладна №14 від 04.09.2009 (сировина), накладна №14/1 від 04.09.2009 (сировина), накладна №15 від 04.09.2009 (сировина), накладна №15/1 від 04.09.2009 (сировина), накладна №17 від 31.10.2009 (сировина), накладна №18 від 31.10.2009 (сировина), Накладна №19 від 31.10.2009 (сировина), накладна №20 від 31.10.2009 (сировина), накладна №0000021 від 30.11.2009 (сировина), Акт №4 за квітень (очистка хвостосховища), Акт №5 за червень (очистка хвостосховища), Акт №6 за липень (очистка хвостосховища), Акт №7 за серпень (очистка хвостосховища), Акт №8 за вересень (очистка хвостосховища), Акт №10 за жовтень (очистка хвостосховища), Акт №12 за листопад (очистка хвостосховища), Акт №0000025 за грудень (очистка хвостосховища), Рахунок-фактура №5 та Акти №1,2,3 за квітень (транспортні послуги), Рахунок-фактура №6 та Акти №4,5,6 за травень (транспортні послуги), Рахунок-фактура №7 та Акти №7,8,9 за червень (транспортні послуги), Рахунок-фактура №10 та Акт №6/1 за липень (транспортні послуги), Акт №8 за серпень (транспортні послуги), Акт №9 за вересень (транспортні послуги), Акт №10 за жовтень (транспортні послуги), Акт №13 за листопад (транспортні послуги), Акт №1 за грудень (підрядні роботи).

Оплата вартості наданих послуг, виконаних робіт підтверджується виписками банку (копії платіжних доручень долучені до матеріалів справи). Товарно-матеріальні цінності від ТзОВ «Новіком» були отримані через ОСОБА_3 на підставі довіреностей: №254 від 01.08.2009 року, №369 від 30.09.2009 року, №440 від 30.10.2009 року та №441 від 31.10.2009 року. Видача довіреностей підтверджується записами в журналі реєстрації довіреностей підприємства, копії яких долучаються до матеріалів справи .Крім цього позивач зазначає,що ТзОВ „Новіком" виконував означені договори через субпідрядників, зокрема, ТзОВ „Еліта", ТзОВ «Пульсар».

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2013 року по справі № 122538/12/9104 у справі за позовом ВАТ «Львівська вугільна компанія» до ДПІ у Сокальському районі Львівської області про скасування податкових повідомлень-рішень проаналізовано реальність господарських операцій ВАТ «Львівська вугільна компанія» із ТзОВ «Новіком» і зазначено ,що у ТзОВ «Новіком « відсутні основні фонди, складські приміщення,транспортні засоби, що робить неможливим виконання взятих на себе зобов»язань з приводу поставки обладнання, чи зберігання вугілля, ремонту гірничо-збагачувального обладнання ,тощо. Такі висновки мають преюдиційне значення і обставини, встановлені цією постановою повторному доказуванню не підлягають.

Апеляційний суд також погоджується з висновками Львівського окружного адміністративного суду щодо договору купівлі-продажу сировини із вмістом вугілля від 30.06.09 року із ТзОВ «Новіком», оскільки позивачем не надані товарно-транспортні накладні або документи про транспортування товару; не визначено також походження у ТзОВ «Новіком» «сировини з вмістом вугілля» , оскільки до того означене Товариство укладало договори про придбання «тонких відходів».

Таким чином, вищенаведені висновки суду про недоведеність реальності господарських операцій, здійснених позивачем з ТзОВ „Новіком", що грунтуються на ретельному вивченні первинних документів, в повній мірі стосуються оцінки правомірності дій відповідача щодо винесення податкового повідомлення-рішення, №/2 від 28 жовтня 2010 року за платежем з податку на додану вартість.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Львівська вугільна компанія» не спростовують висновків суду першої інстанції, а є власною оцінкою апелянтом встановлених судом обставин та зібраних доказів. Апеляційний суд вважає,що позивачем не підтверджено реальність валових витрат в сумі 24571821 грн.33 коп., понесених ПАТ «Львівська вугільна компанія» у господарських взаємовідносинах з ТзОВ «Новіком».

Щодо нарахування відповідачем грошового зобов'язання ПАТ «Львівська вугільна компанія» із збору за забруднення навколишнього середовища апеляційний суд зазначає, що ВАТ «Львівська вугільна компанія» в періоді, охопленому перевіркою, неправомірно не нарахувало та не сплатило збір за забруднення навколишнього природного середовища за відходи вуглезбагачення, розміщені на зберігання у хвостосховищах підприємства відповідно до договору зберігання, укладеного 26.06.2008 року із ТзОВ «Новіком» в кількості 1 120 000 тонн, оскільки цим порушуються вимоги п.1.4 р.1, п.3.1 р.3, п.5.4 р.5 Інструкції «Про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища», затвердженої Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України №162/379 від 19.07.1999 року, де передбачено, що платником збору за забруднення навколишнього середовища є суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють на території України викиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище та розміщення відходів, незалежно від права власності на них, а не утворення відходів, як зазначає апелянт у своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 цієї статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апелянти не довели під ставність своїх апеляційних скарг, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а саме, часткове скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» ДПІ у Сокальському районі Львівської області № /2 від 28 жовтня 2010 року в сумі 5659414,16 гривень, в тому числі: 3202319,25 гривень основного платежу та 2457094,91 гривень - штрафні санкції.

Згідно зі ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

ухвалив :

Апеляційні скарги Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області, публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2014 року у справі № 2а-10675/10/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий Л.П. Іщук

Судді В.П. Дякович

Р.В.Кухтей