Справа № 2а-14674/12/2670
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2015 р. м. Київ К/800/31970/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (далі - Головне КЕУ ЗС України) про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання забезпечити жилим приміщенням та надати однокімнатну квартиру у м. Києві. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що проходив військову службу з 1980 року по 2000 рік та з 03 березня 1995 року перебував на квартирному обліку. З 29 травня 2003 року він, як ветеран війни-інвалід війни ІІ групи, набув право на позачергове, протягом двох років отримання жилого приміщення відповідно до Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII). Проте, в установлені Законом № 3551-XII строки його житлом не забезпечено. Вважаючи бездіяльність відповідачів неправомірною, просив суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення його жилою площею у м. Києві у строки визначені законом, зобов'язати відповідача забезпечити позивача жилим приміщенням для постійного проживання, надати однокімнатну квартиру у м. Києві площею в межах норми, передбаченої чинним законодавством та визнати протиправною бездіяльність Житлової комісії гарнізону м. Києва при подачі клопотань Міністру оборони України по розподілу житла для пільгової категорії військовослужбовців.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. Зазначає, що судами не правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, зокрема, Закону № 3551-XII та Житлового кодексу Української РСР. Вказує, що відсутність фінансування не може бути підставою для обмеження реалізації його права, гарантованого йому законом.

Міністерство оборони України та Головне КЕУ ЗС України у запереченнях на касаційну скаргу посилаються на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, судами правильно встановлені факти, досліджені докази та наведені обґрунтовані висновки. Вказують, що через відсутність належного фінансування неможливо забезпечити позивача житлом відповідно до статті 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та Закону № 3551-XII. Водночас, забезпечити ОСОБА_4 житлом поза чергою, є порушенням прав інших військовослужбовців, які мають такі ж права як позивач та одночасно перебувають з ним у черзі на позачергове отримання житла. Просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що з 05 серпня 1980 року ОСОБА_4 проходив військову службу з якої звільнився в запас за станом здоров'я з 17 листопада 2000 року.

З 03 березня 1995 року позивач перебував на квартирному обліку, а з 29 травня 2003 року як ветеран війни-інвалід війни ІІ групи набув право на позачергове отримання житла протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 12 та пункту 18 частини 1 статті 13 Закону № 3551-XII.

ОСОБА_4 неодноразово звертався до Міністра оборони України та до Головного КЕУ ЗС України з клопотаннями про надання житла, проте станом на 03 січня 2013 року це питання не вирішене і позивач продовжує перебувати на квартирному обліку Житлової комісії гарнізону м. Київ у списках пільговиків за номером №154.

Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте з такими висновками погодитись неможливо.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Приписи пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства. Поняття «житлові відносини» в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла в зв'язку з проходженням публічної служби, оскільки норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 грудня 2014 року у справі № 21-530а14, яка відповідно до положень статті 244-2 КАС України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом прав, що випливають з житлових правовідносин, зокрема, щодо реалізації права на першочергове отримання житла, цей спір не є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому вказана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із частиною 1 статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвалених судових рішень та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак