Справа № 813/144/15
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року 17 год. 35 хв. Справа № 813/144/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сакалош В.М.,

за участю секретаря судових засідань - Козак О.О.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Мисак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

15 січня 2015 року ОСОБА_2 (Позивач) звернувся до суду з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області (ГУ МВС України у Львівській області, Відповідач) про поновлення на роботі. Просить, з урахуванням уточнень від 05 лютого 2015 року, визнати неправомірним і скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області від 26 грудня 2014 року № 3112 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників БМГБОП ГУ МВС» в частині пунктів 1,2,3,4,5, визнати неправомірним і скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області від 26.12.2014 року № 670 о/с в частині звільнення Позивача з органів внутрішніх справ, поновити Позивача на посаді міліціонера-водія відділення №1 взводу №2 автотранспортної роти №4 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України у Львівській області в званні старшина міліції з 26 грудня 2014 року, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду 16 січня 2015 року відкрито провадження у справі, хід її розгляду відображено в ухвалах суду, 16 квітня 2015 року відповідно до ч. 3, ст. 160 КАС України проголошено вступну і резолютивну частини постанови суду.

В позовних вимогах Позивач зазначає, що обґрунтування вимог у позовній адміністративній заяві підтримує у повному обсязі, вказує на те, що відповідачем грубо порушено вимоги ч.1 ст.61 Конституції України, та ч.2 ст.149 КЗпП України, якими забороняється за одне й те саме порушення двічі поспіль притягати до юридичної відповідальності одного і того ж виду, а саме до дисциплінарного стягнення. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник Позивача дотримується такої ж правової позиції.

Відповідач надав заперечення, в яких зазначив, що накладенню на позивача дисціплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади передував висновок службового розслідування в порядку ч.1 ст.14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Відповідно до матеріалів службового розслідування вина позивача в скоєні грубого порушення службової дисципліни доведена повністю. При визначені виду дисціплінарного стягнення було враховано тяжкість проступку, заподіяна шкода, поведінка особи і визнання вини, ставлення до службових обов'язків та рівень кваліфікації. Категорія порушення підпадає під вживання найсуворіших заходів дисціплінарного впливу, тобто звільнення. Дії свої вважає правомірними, а в задоволенні позову просить відмовити.

Представник Відповідача заперечення підтримав, також просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення Позивача та його представника, вивчивши надані заперечення і заслухавши пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, українець, громадянин України, освіта середня-технічна, одружений, має на утриманні п'ятеро дітей, 2000, 2004, 2008, 2011, 2014 років народження, перебував на службі в органах внутрішніх справ 20 років 09 місяців 23 дні. За вказаний період проходив службу на посадах рядового складу ОВС в органах та підрозділах ГУ МВС України у Львівській області, в тому числі на останній посаді міліціонера-водія взводу №2 роти №4 (автотранспортна) СБМ ГУ МВС України у Львівській області.

Наказом начальника ГУ МВС України у Львівській області № 3112 від 26.12.2014 року Позивача звільнено зі служби за ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС України ( за порушення службової дисципліни, вимог Дисциплінарного статуту ОВС України, Правил дорожнього руху України, що виразилось у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння та скоєнні дорожньо-транспортної пригоди).

Посадовими особами ГУ МВС України у Львівській області під час звільнення ОСОБА_2 з ОВС допущено порушення вимог Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22 лютого 2006 року № 3460-4, а саме:

- порушено ст.14 «Порядок накладання дисциплінарних стягнень» - при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватись тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації, тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ, як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу, оскільки ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ визначено ряд інших дисциплінарних стягнень, а саме на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатись такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4)сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь і лише як крайня міра впливу звільнення з ОВС.

При вирішенні питання про звільнення Позивача з ОВС не враховано ряд суттєвих обставин , а саме те, що 22 вересня 2014 року у м.Львові на вул..Княгині Ольги останній перебуваючи в черговій відпустці, керуючи автомобілем ВАЗ-2102 д.н.з. НОМЕР_1, знаходячись в нетверезому стані, здійснив зіткнення з автомобілем «Субару Легасі» д.н.з. НОМЕР_2, під керування водія ОСОБА_5, унаслідок чого транспортні засоби отримали незначні технічні пошкодження.

Відносно ОСОБА_2 було складено протоколи про адміністративне правопорушення серії АБ2 № 172823 за ст.124 КУПАП та серії АБ2 № 172822 за ст.130 КУПАП, котрі в подальшому були розглянуті Шевченківським районним судом м. Львова і останнього було оштрафовано.

По факту дорожньо-транспортної пригоди було проведено службове розслідування. Під час якого Позивач повністю визнав себе винним та щиросердечно розкаявся у вчиненому. Було враховано, що за місцем служби він характеризувався позитивно, має на утримання п'ятьох малолітніх дітей, а також те, що до дисциплінарної відповідальності притягувався вперше, що являлось пом'якшуючими обставини при обранні відносно Позивача виду дисциплінарного стягнення. В результаті цього 03.10.2014 року за № 2304 було видано наказ по ГУМВС України у Львівській області, згідно п.1 якого - за грубе порушення службової дисципліни, що виразилось у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди з незначними наслідками в стані алкогольного сп'яніння, на міліціонера-водія взводу №2 роти №4(автотранспортна) СБМ ГУМВС України у Львівській області прапорщика міліції ОСОБА_2 накласти дисциплінарне стягнення - пониження в спеціальному званні на один ступінь.

З даним наказом Позивач був ознайомлений і в подальшому його не оспорював.

Даний наказ був підписаний начальником ГУМВС України у Львівській області полковником міліції ОСОБА_6, та доведений до особового складу.

Однак не дивлячись на понесене Позивачем стягнення, 26 грудня 2014 року за № 3112 видано новий наказ ГУМВСУ у Львівській області, яким в пункті 1 відмінено наказ ГУМВС України у Львівській області від 03.10.2014 р. № 2304 та від 31.10.2014 р. № 507 о/с в частині накладення на останнього дисциплінарного стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь. В п.2 даного наказу на Позивача за порушення службової дисципліни, вимог Дисциплінарного статуту ОВС України, Правил дорожнього руху України, що виразилось в керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння та скоєння дорожньо-транспортної пригоди, керуючись ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС України було накладено нове дисциплінарне стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ.

В наказі №3112 від 26.12.2014 року в описовій частині зазначено, що за результатом проведення у вересні 2014 року службового розслідування наказом Головного управління від 03.10.2014 року №2304 на Позивача накладено дисциплінарне стягнення - пониження в спеціальному званні на одну ступінь, яке виконано виданням відповідного наказу ГУМВС України у Львівській області від 31.10.2014 року №507 о/с. Однак враховуючи накази МВС України № 81 від 12.03.2007 року та № 90 від 26.03.2010 року накладене на Позивача стягнення в подальшому Відповідачем визнано занадто м'яким. Даний наказ також підписано начальником ГУ МВС України у Львівській області полковником ОСОБА_6 Як видно з викладеного вище, наказ № 81 від 12.03.2007 та № 90 від 26.03.2010 року були чинними і на момент винесення наказу № 2304 від 03.10.2014 року.

Згідно ст.16 Дисциплінарного статуту ОВС України - дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня коли про проступок стало відомо начальнику. Чого і було дотримано при видачі наказу № 2304. Проте, на час видачі наказу №3112 від 26.12.2014 року від часу скоєння Позивачем правопорушення пройшло три місяці.

В той же час суд бере до уваги, що за кожне порушення службової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення, що відповідає положенням ч.1 ст.61 Конституції України та ч.2 ст.149 КЗпП України, які забороняють за одне й те саме порушення двічі притягати до юридичної відповідальності одного і того ж виду.

Відтак, Позивача було двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності за один і той же проступок. Жодних нововиявлених обставин на момент винесення наказу № 3112 від 26.12.2014 року встановлено не було.

До встановлених обставин суд застосовує наступні положення закону та робить відповідні висновки.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини третьої вказаної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Частиною першою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що Позивачем доведено те, що його звільнено з органів внутрішніх справ було незаконним. А Відповідач діяв протиправно, непропорційно, зокрема без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, рішення про звільнення тощо, несвоєчасно, тобто з порушенням строку притягнення до відповідальності, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи відповідач - суб'єкт владних повноважень не довів правомірність оскаржуваного наказу.

З огляду на приписи вищезазначених норм та встановлені обставини, а також враховуючи принцип верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (стаття 8 Кодексу адміністративного судочинства України), суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Згідно з положенням ст.235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Керуючись ст. ст. 2, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 3112 від 26 грудня 2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників БМГБОП ГУМВС» в частині пунктів 1,2,3,4,5.

3.Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 670 о/с від 26.12.2014 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів ОВС.

4.Поновити ОСОБА_2 на посаді міліціонера-водія відділення №1 взводу №2 автотранспортної роти №4 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України у Львівській області в званні старшина міліції з 26 грудня 2014 року, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 14 998 грн. 47 коп. (чотирнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто вісім гривень сорок сім копійок).

5.Постанову в частині поновленні на посаді і стягнення грошового забезпечення за один місяць в розмірі 4 244,87 грн. (чотири тисячі двісті сорок чотири гривні вісімдесят сім копійок) звернути до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 21.04.2015 року.

Суддя Сакалош В.М.