Справа № 826/19444/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27 лютого 2015 року 12 год. 00 хв. № 826/19444/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю АВМ "Ампер" до Державної реєстраційної служби України та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_1, третя особа: реєстраційна служба Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області, про визнання протиправними дій, скасування рішень, зобов'язання вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю АВМ "Ампер" (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Державної реєстраційної служби України (далі - відповідач-1) та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_1 (далі - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: реєстраційна служба Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області (далі - третя особа), про:

- визнання протиправними дій відповідача-2 щодо відмови у задоволенні заяв позивача за реєстраційними № 7335571 від 10 липня 2014 року та № 8195934 від 18 вересня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на нерухоме майно - будівлю "Склад готової продукції та комплектуючих, виробнича дільниця по складанню електрообладнання", площею 8142 кв.м., розташовану за адресою: Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Красіна, 6-А (далі - будівля, нерухоме майно);

- скасування рішень відповідача-2 від 30 липня 2014 року № 14814633 та від 23 жовтня 2014 року № 16687622 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (далі - оскаржувані рішення);

- зобов'язання відповідача-1 зареєструвати право власності на нерухоме майно - будівлю на підставі заяв позивача від 10 липня 2014 року № 7335571 та від 18 вересня 2014 року № 8195934.

В обґрунтування позову законний представник позивача зазначив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивачем до органу державної реєстрації подано повний пакет документів, необхідних для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У ході судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю, а представники відповідачів не визнали позов та просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Представник третьої особи у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи третя особа своєчасно та повідомлена належним чином. При цьому, до суду через канцелярію надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Відповідач-2 (її представник) у судове засідання 21 січня 2015 року також не прибула, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача-2 повідомлена своєчасно та належним чином. При цьому, до суду через канцелярію надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача-2.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 21 січня 2015 року судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

За результатом розгляду заяви представника позивача, поданої 10 липня 2014 року, реєстраційний номер 7335571, 30 липня 2014 року відповідачем-2 прийнято рішення № 14814633 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, яким позивачу відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на будівлю.

Крім того, за результатом розгляду заяви представника позивача, поданої 18 вересня 2014 року, реєстраційний номер 8195934, 23 жовтня 2014 року відповідачем-2 прийнято рішення № 16687622 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, яким позивачу відмовлено у державній реєстрації права приватної власності будівлю.

Суд не погоджується з доводами представників позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних норм і обставин.

Так, згідно з ч. 1 ст. 2, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 4 ст. 9, ч. 1 ст. 19, ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до п. 36, п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868), для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону; 6) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; 7) свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 р. органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією; 8) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 9) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею; 10) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 11) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 12) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 13) закон, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 14) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 15) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 16) інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Згідно зі ст. 9 Закону, державний реєстратор, зокрема, встановлює наявність підстав з якими закон та/або договір пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно.

Зі змісту рішення № 14814633 вбачається, що позивачу відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на будівлю, оскільки з наданих документів неможливо встановити виконання орендарем п. 30 договору оренди землі від 15 листопада 2012 року та п. 30 договору оренди землі від 14 березня 2011 року (далі - договори оренди).

Згідно картки прийому заяви № 14349707 від 10 липня 2014 року, представником позивача подано для проведення державної реєстрації права власності наступні документи: платіжні доручення; копію паспорту громадянина України (представника позивача); довіреність; свідоцтва про присвоєння поштової адреси об'єкту державної реєстрації; декларацію про готовність об'єкта до експлуатації серії ПТ 5; копію державного акту на право власності на землю НОМЕР_3, виданий 06 березня 2002 року, та № 983, виданий 09 квітня 2013 року; витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-НОМЕР_4, виданий 14 січня 2014 року; договір оренди землі від 15 листопада 2012 року; договір оренди землі № 2251 виданий 03 липня 2014 року; технічний НОМЕР_1 виданий 08 квітня 2014 року.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої 28 вересня 2012 року № ПТ 5, нерухоме майно розташовано на земельній ділянці, яка частково перебуває у власності позивача відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 06 березня 2002 року серії НОМЕР_2, а також частково передана позивачу в оренду відповідно до договорів оренди.

Зі змісту п. 30 договорів оренди вбачається, що орендар має право за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому порядку виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно з п. 4 договорів оренди, земельна ділянка передається в оренду без будинків, будівель, споруд та інших об'єктів.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що з наданих представником позивача документів неможливо встановити факт виконання позивачем вимог п. 30 договорів оренди.

Доводи представника позивача про те, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень була відсутність документів, надання яких не передбачено Порядком № 868, за переконанням суду, є необґрунтованими.

Державний реєстратор зобов'язаний встановити наявність підстав, з якими, у даному випадку, договір оренди пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, прав на нерухоме майно, а саме згоду орендодавця на будівництво об'єкту нерухомості.

Оскільки у матеріалах справи відсутня письмова згода орендодавця на зведення позивачем будівель, отже, за переконанням суду, рішення № 14814633 прийнято правомірно.

Стосовно рішення № 16687622 суд зазначає наступне.

Зі змісту рішення № 16687622 вбачається, що позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності, оскільки з наданих документів неможливо встановити належність заявникові права власності на об'єкт до його реконструкцію.

Зі змісту декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої 28 вересня 2012 року № ПТ 5, вбачається, що позивачем проведено реконструкцію незавершеного будівництва.

Відповідно до п. 49 Порядку № 868, у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об'єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об'єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий або навпаки) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об'єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; письмову згоду співвласників багатоквартирного будинку (в разі добудови аттикових і мансардних поверхів та приєднання місць загального користування); документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси (в разі коли в результаті реконструкції об'єкта нерухомого майна змінилася його адреса).

Відповідно до картки прийому заяви № 15876864 від 18 вересня 2014 року, представником позивача надано держаному реєстратору наступні документи: платіжні доручення, копію паспорту громадянина України; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду; довіреність; державний акт на право власності на землю виданий 06 березня 2002 року серії НОМЕР_2; договори оренди; свідоцтво про присвоєння поштової адреси № 1875 від 12 вересня 2013 року; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку виданий 14 січня 2014 року; декларацію про готовність об'єкта до експлуатації зареєстровану 28 вересня 2012 року № ПТ 5; технічний паспорт, виданий 08 квітня 2014 року; погодження № 150, видане 10 липня 2002 року; архівний витяг з рішення № 495, виданий 10 травня 2002 року; архітектурно-планувальне завдання № 127, видане 07 березня 2008 року; копії погоджень рішень, планувальних завдань, видані 10 липня 2002 року

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 10 травня 2002 року № 495 надано дозвіл позивачу на будівництво нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що 07 березня 2008 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області надано дозвіл № 221 на проведення позивачем реконструкції незавершеного будівництва.

Тобто, позивачем проведено і реконструкцію нерухомого майна, і будівництво нового об'єкту нерухомого майна.

Отже, представником позивача надано державному реєстрацію тільки документи щодо отримання дозволу на проведення реконструкції об'єкту незавершеного будівництва.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні документи, що дають можливість встановити належність позивачу права власності на об'єкт до його реконструкції, що, у свою чергу, свідчить, що рішення № 16687622 прийнято правомірно.

Стосовно доводів представника позивача про те, що відповідач зобов'язаний був прийняти рішення про зупинення розгляду заяви позивача та надати рекомендації щодо надання додаткових документів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону, у разі якщо документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами, державний реєстратор у строк, встановлений ч.ч. 5, 7 і 8 ст. 15 цього Закону для розгляду заявлених прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і письмово повідомляє про це заявника

Тобто, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є правом державного реєстратора, а не його обов'язком.

Отже, оскільки при прийнятті оскаржуваних рішень відповідача-2 діяв відповідно до норм Закону, за переконанням суду, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій щодо відмови у задоволенні заяв позивача від 10 липня 2014 року № 7335571, від 18 вересня 2014 року № 8195934, а також скасування оскаржуваних рішень.

Стосовно заявленої вимоги про зобов'язання зареєструвати за позивачем право власності на нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Тобто, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Отже, задоволення вимоги про зобов'язання зареєструвати право власності буде втручанням у діяльність державного реєстратора, пов'язану із проведенням державної реєстрації прав, що є неприпустимим.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таки чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю АВМ "Ампер" до Державної реєстраційної служби України та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_1, третя особа: реєстраційна служба Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області, про визнання протиправними дій, скасування рішень, зобов'язання вчинити дії є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єктів владних повноважень та відсутністю з їх сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю АВМ "Ампер".

Копії постанови направити (вручити) сторонам та третій особі (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда