Справа № 2а-519/10
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" квітня 2015 р. м. Київ К/9991/55659/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Тракало В.В., Іваненко Я.Л., Черпака Ю.К.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі Сумської області на постанову Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 13 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці Сумської області про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Просив зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за 2007-2009 роки в сумі 3306 грн. 50 коп. Одночасно просив поновити встановлений ст. 99 КАС України річний строк звернення до суду, посилаючись на те, що про порушення свого права дізнався лише у вересні 2008 року після висвітлення у засобах масової інформації про прийняте Конституційним судом України рішення з цього питання. Вказану соціальну допомогу почали виплачувати лише з січня 2008 року і то в розмірі 10%, а не 30% від мінімальної пенсії за віком.

Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2010 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 13 липня 2012 року, позов задоволено частково. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці Сумської області здійснити ОСОБА_4 перерахунок та виплату пенсії з урахуванням її підвищення у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за періоди з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 1 січня 2009 року. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та зміну постанови суду першої інстанції з підстав порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є пенсіонером за віком та має право на отримання державної соціальної допомоги відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Однак, у 2007-2009 роках вказана допомога виплачувалась позивачеві не в повному розмірі.

Згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка регулює питання державної соціальної підтримки дітей війни, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до вимог статті 7 вказаного Закону фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що право позивача на підвищення пенсії, що передбачене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у 2007 році виникло з 9 липня 2007 року, а у 2008 році - з 22 травня 2008 року, тобто з дня визнання неконституційними положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо дії статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

У 2009 році станом на дату розгляду справи судом першої інстанції змін до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», які б встановлювали обмеження щодо зазначених виплат, не вносилось.

Вихідним критерієм обрахунку доплати до пенсії дітям війни визначено мінімальну пенсію за віком. Мінімальний розмір пенсії за віком, згідно статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Будь-яких інших нормативно-правових актів, які б визначали механізм вирахування мінімальної пенсії за віком або встановлювали її розмір, немає.

За таких обставин суди прийшли до правильного висновку, що виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при розрахунку підвищення пенсії, яке передбачено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», застосуванню підлягає мінімальний розмір пенсії за віком, який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на відповідний рік, а не розмір, що установлений постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» від 28 травня 2008 року № 530.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги та зобов'язуючи відповідача здійснити позивачу виплату соціальної допомоги за 2007, 2008, 2009 роки суди в порушення вимог ст. 159 КАС України не з'ясували обставин щодо дотримання позивачем встановленого законом строку звернення за захистом порушених прав до суду.

Згідно вимог частин 2 та 3 статті 99 КАС України (в редакції, чинній на час звернення з адміністративним позовом до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 цього Кодексу пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Позивач звернувся до суду з позовом лише у лютому 2010 року, тобто з пропуском встановленого законом строку звернення до суду та просив поновити цей строк.

Відповідач заперечував проти позову з підстав пропуску зазначеного строку.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції на ці обставини уваги не звернув, не визначив початок перебігу строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами, не з'ясував поважність причин пропуску встановленого ст. 99 КАС України строку, не вирішив питання щодо його поновлення та не навів мотивів, з яких відхилив доводи відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку, встановлених ст. 100 КАС України. Натомість суд зазначив, що оскільки порушення триває, то строк не пропущено. Проте такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах ст. ст. 99, 100 КАС України та на матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом частин 2 та 4 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій порушили вищенаведені норми процесуального права, зокрема, статей 86, 159, 162 КАС України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу вимог ст. 220 КАС України позбавлений можливості встановлювати обставини справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін та підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі Сумської області задовольнити частково.

Постанову Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 13 липня 2012 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко Ю.К. Черпак