Справа № 2а-8004/09/1370
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2015р. м. Київ К/800/35380/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (суддя-доповідач), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

секретар судового засідання Луцак А.В.,

за участю: представника позивача Алхутова А.Г.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року

у справі № 2а-8004/09/1370

за позовом Комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс»

до Державної податкової інспекції у м. Червонограді

про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс» (далі - КП «Червонограджитлокомунсервіс») звернулось в суд з позовом до Державної податкової інспекції у м. Червонограді (далі - ДПІ), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №/0 від 22 травня 2007 року, №/0 від 11 вересня 2007 року, №/0 від 25 жовтня 2007 року, №/0 від 22 січня 2008 року, №/0 від 19 березня 2008 року, №/0 від 24 квітня 2008 року, №/0 від 29 травня 2008 року, №/0 від 26 червня 2008 року, 01 грудня 2008 року, №/0 від 27 січня 2009 року, №/0 від 02 березня 2009 року, № від 26 березня 2009 року, №/0 від 15 травня 2009 року, №/0 від 06 липня 2009 року, №/0 від 17 червня 2009 року, №/0 від 11 серпня 2009 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2010 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року, позов КП «Червонограджитлокомунсервіс» задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення: №/0 від 22 травня 2007 року в частині визначеного штрафу в розмірі 65 917 грн. 81 коп.; №/0 від 11 вересня 2007 року в частині визначеного штрафу в розмірі 110 418 грн. 62 коп.; №/0 від 25 жовтня 2007 року в частині визначеного штрафу в розмірі 59 417 грн. 38 коп.; №/0 від 22 січня 2008 року в частині визначеного штрафу в розмірі 95 401 грн. 15 коп.; №/0 від 19 березня 2008 року в частині визначеного штрафу в розмірі 47 767 грн. 99 коп.; №/0 від 24 квітня 2008 року в частині визначеного штрафу в розмірі 25 060 грн. 46 коп.; №/0 від 29 травня 2008 року в частині визначеного штрафу в розмірі 26 277 грн. 77 коп.; №/0 від 26 червня 2008 року в частині визначеного штрафу в розмірі 53 342 грн. 34 коп.; №/0 від 1 грудня 2008 року в частині визначеного штрафу в розмірі 285 636 грн. 72 коп.; №/0 від 27 січня 2009 року в частині визначеного штрафу в розмірі 40 251 грн. 73 коп.; №/0 від 2 березня 2009 року в частині визначеного штрафу в розмірі 32 595 грн. 84 коп.; № /0 від 15 травня 2009 року в частині визначеного штрафу в розмірі 66 230 грн. 31 коп.; №/0 від 6 липня 2009 року в частині визначеного штрафу в розмірі 62 027 грн. 79 коп.; №/0 від 17 червня 2009 року в частині визначеного штрафу в розмірі 61 976 грн. 88 коп.; №/0 від 11 серпня 2009 року в частині визначеного штрафу в розмірі 10 686 грн. 87 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ДПІ подала касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У письмовому запереченні представник позивача просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ на підставі актів перевірки з питань дотримання позивачем вимог пп.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року N 2181-III (далі - Закон N 2181-III), №219/15-016/31616100 від 22 травня 2007 року, №399/15-016/31616100 від 11 вересня 2007 року, №13/15-16/31616100 від 22 січня 2008 року, №240/98/15-016/31616100 від 19 березня 2008 року, №411/128/15-016/31616100 від 24 квітня 2008 року, №575/166/15-016/31616100 від 29 травня 2008 року, №821/231/15-016/31616100 від 26 червня 2008 року, №1730/352/15-016/31616100 від 1 грудня 2008 року, №305/73/15-016/31616100 від 27 лютого 2009 року, №76/4/15-016/31616100 від 27 січня 2009 року, №735/173/15-016/31616100 від 15 травня 2009 року, №941/226/15-016/31616100 від 16 червня 2009 року, №1081/254/15-016/31616100 від 6 липня 2009 року, №1245/290/15-016/31616100 від 11 серпня 2009 року винесені податкові повідомлення-рішення за платежами з податку на додану вартість:

- №/0 від 22 травня 2007 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 78314, 09 грн.;

- №/0 від 11 вересня 2007, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 126332, 12 грн.;

- №/0 від 25 жовтня 2007 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 66 446, 07 грн.;

- №/0 від 22 січня 2008 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 117 401, 61 грн.;

- №/0 від 19 березня 2008 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 68 142, 61 грн.;

- №/0 від 24 квітня 2008 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 42 780, 56 грн.;

- №/0 від 29 травня 2008 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 45 746, 56 грн.;

- №/0 від 26 червня 2008 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 73 545, 58 грн.;

- №/0 від 01 грудня 2008 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 380 756, 92 грн.;

- №/0 від 27 січня 2009 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 64 869, 55 грн.;

- №/0 від 02 березня 2009 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 138 439, 11 грн.;

- №/0 від 15 травня 2009 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 147635, 64 грн.;

- №/0 від 06 липня 2009 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі 94 652, 55 грн.;

- №/0 від 17 червня 2009 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі - 71029 грн.;

- №/0 від 11 серпня 2009 року, яким визначено суму штрафних санкцій в розмірі - 70319, 04 грн.

Судами також встановлено, що відповідач самостійно, всупереч волі позивача, змінив цільові призначення платежів, спрямованих в рахунок погашення поточних податкових зобов'язань та зараховано їх в рахунок погашення податкового боргу, який виник раніше, що в подальшому спричинило виникнення сум недоїмки і нарахування оскаржуваними повідомленнями-рішеннями штрафних санкцій.

Задовольняючи частково позов КП«Червонограджитлокомунсервіс», суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що Законом N 2181-III, який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пп. 4.1.4 п. 4.1 ст.4 Закону N 2181-III встановлено, що податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює: а) календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця; б) календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних авансових внесків), - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя); в) календарному року, крім випадків, передбачених підпунктом "г" підпункту 4.1.4 цього пункту, - протягом 60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року;

Згідно з пп. 5.3.1 п. 5.3 ст.5 Закону N 2181-III платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Відповідно до пп.17.1.7. п.17.1 ст.17 Закону N 2181-III у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі десяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти відсотків погашеної суми податкового боргу.

П. 7.7 ст. 7 Закону N 2181-III визначений принцип рівності бюджетних інтересів та встановлено, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) у рівних пропорціях.

Як визначено пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону N 2181-III, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-ХІV Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

П. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому згідно з пунктом 3.8 зазначеної Інструкції реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Враховуючи викладене, право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику. Суми податкових зобов'язань або податкового боргу, з урахуванням пп. 16.5.2 п.16.5 ст. 16 Закону N 2181-III, слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов'язань або податкового боргу, визначених платником податків.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують, а зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, що у відповідності до ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній

М.П. Зайцев