Справа № 826/1428/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 квітня 2015 року № 826/1428/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І.,судді:Бояринцева М.А, Літвінова А.В. при секретарі судового засідання Корніюк А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_4
до Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Державної міграційної служби України про:

- поновлення терміну на оскарження рішення;

- визнання рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 603-14 про втрату статусу біженця, викладене у повідомлені від 27.11.2014 № 160 незаконним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2015 головуючим суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до попереднього судового розгляду.

У попередньому судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

За наслідками проведення попереднього судового засідання, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва суддею Добрянською Я.І. було призначено адміністративну справу до судового розгляду колегією суддів.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті позову та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання не з'явився представник відповідача, хоча належним чином був повідомлений про час та місце, доказами чого наявні в матеріалах справи.

Зважаючи на не прибуття представника відповідача в судове засідання суд оголосив відповідно до ч.6 ст.128 КАС України про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

За наслідками переходу судом до розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження, інших документів з приводу даного спору станом на час розгляду справи по суті від сторін до канцелярії суду не надходило.

Розглянувши подані позивачем документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача в минулих судових засіданнях, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 27.11.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було винесено повідомлення № 160 про страту статусу біженця щодо громадянина Афганістану ОСОБА_4.

З тексту даного повідомлення вбачається, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідачем прийнято рішення від 03.11.2014 № 603-14 про втрату позивачем статусу біженця.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби щодо втрати статусу біженця позивачем - необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за його оскарженням в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва, відповідно до чого позивач також просив поновити процесуальний термін оскарження, оскільки він не володіє українською мовою та на протязі довгого часу не міг зрозуміти значення документу та причини прийняття такого рішення, адже у міграційній службі відмовились пояснювати і лише після звернення, за порадою знайомих, до юриста, йому стало зрозумілим значення документу. Виходячи з зазначеного судом поновлено процесуальний строк на оскарження рішення відповідача.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, Громадянина Афганістану ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився м. Саманган, Афганістан, не одружений, за національністю - таджик, віросповідання - іслам.

Позивач статус біженця набув на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 31.10.2011 № 523-11 відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Листом головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України від 27.11.2014 № 160 позивача повідомлено про втрату статусу біженця на підставі рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 603-14.

В запереченнях на позов відповідач зазначив, що перебуваючи у статусі біженця позивач виїздив до країни, які він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування (Афганістан). Вказане підтверджується відповідними відмітками у його проїзному документі біженця для виїзду за кордон НОМЕР_1 та поясненнями, які він надав у ході проведення співбесіди від 12.09.2014.

Як вбачається з протоколу співбесіди, вперше заявник був вимушений виїхати до Афганістану з метою відвідування тяжко хворого батька, який у результаті помер. Вдруге позивач вибув до Афганістану у зв'язку з проведенням поминальних днів - «Хайрату».

Відповідач проаналізувавши відомості, які позивач наводив під час звернення за захистом у 2011 році та у 2014 році встановив, що інформація щодо причин в'їзду його до Афганістану є неправдивою, оскільки в заяві про надання статусу біженця та у ході проведення співбесід позивач повідомив, що його батька вбили. Ці факти в свою чергу і призвели до залишення ним країни громадянської належності та звернення за захистом в України.

Виходячи з зазначеного поданням ГУДМС України в місті Києві про втрату біженця на адресу Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 12.09.2014 рекомендовано відповідачу прийняти рішення про втрату статусу біженця позивачем у зв'язку з тим, що останній добровільно повернувся до Афганістану, який він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Позивач перебував на території Афганістану протягом 40 діб - з 27.07.2012 до 01.09.2012 та 30 діб з 02.08.2013 до 03.09.2013.

Опрацювавши зазначене подання відповідач 03.11.2014 прийняв рішення № 603-14 про втрату статусу біженця позивачем.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується та вважає його неправомірним та необґрунтованим оскільки під час проходження співбесіди 12.09.2014 в Управлінні у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві співробітник органу міграційної служби не вірно зрозумів з якою саме причини виїжджав позивач до Афганістану. В судовому засіданні та у позовній заяві позивач зазначив, що причиною для набуття захисту він називав переслідування його через роботу батька поліцейського, якого в подальшому вбили таліби, через помсту (в одній із спецоперацій, батько позивача вбив єдиного сина ватажка місцевого відділення Талібану). У подальшому, через страх за своє життя переховувався у друга родини ОСОБА_5 (якого він вважає другим батьком). Отже під час згаданої співбесіди позивач говорив, що виїжджав до Афганістану саме для того щоб побачити свого другого батька перед смертю. А у 2013 році виїжджав на Хайрат (поминки по ОСОБА_5).

Крім того, як зазначає позивач, відповідач не забороняв йому виїжджати до країни походження та не попереджував про наслідки такого виїзду та оскільки територія перебування позивача обмежувалась лише виїздом до родичів у селище Мазар - Шериф на тиждень, а також перебування у місті Кабул (який контролюється військовими), то він вважав, що такі дії не спричинять йому загрози для життя за короткий проміжок. У той же час він не мав наміру залишатись на довго, адже загроза його життю не перестала існувати. Зазначене підтверджується не тільки словами позивача, а й наявними у матеріалах справи доказами.

Отже виходячи з зазначеного позивач не надав неправдивих свідчень під час проходження співбесіди 19.02.2014, як зазначає відповідач у своїх запереченнях.

Також позивач зазначає, що у поданні від 12.09.2014 не використано інформацію про країну походження позивача, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди заявником. Подання повинно включати повну та точну інформацію з декількох джерел.

З урахуванням зазначеного , Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Проте позивачем зазначено, що він отримав захист в Україні, оскільки не розраховував на захист свого життя та свободи від влади Афганістану, і під час приїзду до країни громадянської належності не звертався до владних органів, оскільки за інформацією родичів та знайомих, багато державних службовців у країні підтримують талібів.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, проте відповідач не скористався цим правом та не вимагав жодних додаткових документів.

Поданням від 12.09.2014, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території Афганістану

Відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував для позивача станом на час прийняття рішення про втрату статусу біженця .

Так, необґрунтоване рішення може поставити під загрозу життя або свободу позивача, піддати його ризику застосування катувань, інших видів жорстокого або таких, що принижують гідність, поводженню чи покаранню.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко.

Підтвердженням загрози перебування на своїй історичній батьківщині також підтверджується багатьма інформаційними джерелами, що наявні в матеріалах справи, в яких описується безліч смертей, як простих громадян та державних службовців так і громадян іноземних держав.

Підтвердженням відсутності намірів позивача покидати Україну є державна реєстрація фізичної особи підприємця на ім'я позивача. Також позивач надав витяг з реєстру платників єдиного податку в якому зазначено позивача як платника єдиного податку.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду обґрунтованих пояснень та допустимих доказів на їх підтвердження, щодо правомірності прийняття рішення про втрату статусу біженця позивачем від 03.11.2014 № 603-14, оскільки позивач не скористувався захистом країни громадянської належності та на сьогодні існує загроза стати жертвою переслідування у країні його громадянства.

Натомість позивач надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог, а саме визнання рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 603-14 про втрату статусу біженця, викладене у повідомлені від 27.11.2014 № 160 незаконним.

В позовній заяві та в судовому засіданні позивач не заявляв позовної вимоги щодо відшкодування йому судових витрат із сплати судового збору. Тому суд не вирішував питання, в порядку ст. 94 КАС України, щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 603-14 про втрату статусу біженця, викладене у повідомлені від 27.11.2014 № 160 незаконним.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя: Я.І. Добрянська

Судді: М.А. Бояринцева

А.В. Літвінова