Справа № К/9991/8509/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.03.2015р. м. Київ К/9991/8509/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Білуги С.В.,

Іваненко Я.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2009 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Вінницькій області, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України про перерахунок та стягнення заробітної плати, компенсації за не отримане службове обмундирування, стягнення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2006 року позивачі звернулися в суд з вказаним адміністративним позовом й зазначали, що в порушення вимог законодавства їм як суддям Тростянецького районного суду Вінницької області не в повному обсязі виплачувалась заробітна плата, у зв'язку з чим просили стягнути визначену у висновку судово-економічної експертизи заборгованість по заробітній платі, починаючи з 01 липня 1995 року, компенсацію у зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати з 01 січня 1998 року, а також компенсацію за не отримане службове обмундирування та відшкодувати судові витрати.

У процесі розгляду справи доповнили позовні вимоги та просили стягнути не донараховану та невиплачену заробітну плату, компенсацію у зв'язку з порушенням строків її виплати, грошову компенсацію за не отримане службове обмундирування на користь ОСОБА_4 - 88 697,52 грн., ОСОБА_5 - 38 936 грн., ОСОБА_6 - 83 890,86 грн., компенсацію частини заробітної плати у зв'язку зі сплатою податку з доходів фізичних осіб на користь ОСОБА_4 - 6 467,46 грн., ОСОБА_5 - 4 667,34 грн., ОСОБА_6 - 6 489,95 грн., а також судові витрати по 500 грн. кожному.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останньою постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2010 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову. У обґрунтування касаційної скарги посилався зокрема на те, що надбавки відповідно до вимог статті 44 Закону України «Про статус суддів» є невід'ємною складовою заробітної плати, а у зв'язку з їх невиплатою неправомірно зменшено розмір матеріального забезпечення судді.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді судді Тростянецького районного суду Вінницької області й за час роботи службове обмундирування йому не видавалося і грошова компенсація замість нього не виплачувалася.

Протягом 1995-2002 років Президентом України та Кабінетом Міністрів України видавались нормативно-правові акти, якими надавалось право керівникам судів установлювати надбавки та доплати за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи у межах фонду заробітної плати, надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, спрямовуючи на це кошти у розмірі місячного фонду заробітної плати.

У 1995, 2004-2005 роках із заробітної плати позивача утримувався податок з доходів фізичних осіб.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що щомісячні надбавки, запроваджені Указами Президента України від 10 липня 1995 року № 584, від 19 вересня 1996 року № 856 та від 05 березня 2002 року № 220, не є обов'язковим додатковим видом грошового забезпечення судді, оскільки вони встановлюється за рішенням керівника суду та залежно від бюджетних асигнувань. З 2004 року відсутні підстави забезпечення суддів службовим обмундируванням, окрім мантій та суддівських нагрудних знаків. Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за неотримане службове обмундирування та утриманий податок з доходів фізичних осіб, то позивачі пропустили річний строк звернення до суду.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі в межах доводів касаційної скарги колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Указами Президента України від 05 березня 2002 року №220/2002, від 19 вересня 1996 року №856/96 та від 10 липня 1995 року №584/95 та постановами Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року №39, від 13 грудня 1999 року №2288 передбачалась можливість, а не обов'язок встановлення та виплати надбавок суддям, в тому числі суддям у відставці. Дані надбавки є персональними, які встановлюються суддям виходячи з їх рівня кваліфікації, здійснюваних ними додаткових функцій.

При цьому керівникам судів надавалось право:

- установлювати суддям за високі досягнення у праці або виконанні особливо важливої роботи надбавки в розмірі 75% посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати, надавати суддям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, спрямовуючи на це кошти у розмірі місячного фонду заробітної плати;

- здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі тримісячного фонду оплати праці за посадовими окладами та економії фонду оплати праці;

- надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Судами попередніх інстанцій встановлено та не було спростовано позивачами, що керівником суду, в якому вони працювали, накази про виплату їм надбавок, премій, доплат, передбачених вищезгаданими нормативними актами, не видавались, призначення надбавок є правом, а не обов'язком керівника залежно від бюджетних асигнувань, тому висновок судів про безпідставність позовних вимог в цій частині є правомірним.

Відповідно до вимог частини дванадцятої статті 44 Закону України «Про статус суддів», в редакції, що була чинною до 11 березня 2000 року, судді забезпечувалися безплатним службовим обмундируванням за нормами, які визначалися Урядом України.

На виконання вказаних вимог Закону Кабінетом Міністрів України було затверджено постанову від 19 березня 1994 року №177 «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України».

Наказом Міністерства юстиції України від 22 квітня 1994 року № 16/5 затверджено Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів України, пунктом 2.10 якого було передбачено, що за одяг, який не виданий, згідно з нормами забезпечення з причин незалежних від Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, Міністерства юстиції України, суддям виплачується грошова компенсація вартості даного одягу і згідно із нормами зараховується у термін його носіння. Для оформлення компенсаційних виплат подається заява судді на ім'я голови Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного (міського) суду, арбітражного суду, Міністра юстиції Республіки Крим, начальника управління юстиції.

Виплата грошової компенсації проводилася бухгалтеріями Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного, Київського, Севастопольського міського суду, арбітражних судів областей, міст Києва та Севастополя, Міністерства юстиції Республіки Крим, управлінь юстиції обласних, Київського, Севастопольського міських держадміністрацій.

11 березня 2000 року набув чинності Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», пунктом 1 статті 1 якого перше речення частини дванадцятої статті 44 Закону України «Про статус суддів» виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 пункт 1 статті 1 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» визнано неконституційним.

13 березня 2003 року Міністерством юстиції України прийнято наказ №19/5 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Мін'юсту України від 22 квітня 1994 року №16/5».

З 04 вересня 2003 року постанова Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №177 «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України» втратила чинність на підставі постанови Уряду від 04 вересня 2003 року №1393 «Про норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної юрисдикції».

Таким чином, забезпечення службовим обмундируванням суддів або виплата грошової компенсація за невикористане службове обмундирування були передбачені законодавством в період з 1996 року по 11 березня 2000 року та з 20 березня 2002 року по 13 березня 2003 року.

Суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про порушення позивачами порядку отримання грошової компенсації замість не отриманого службового обмундирування, оскільки відсутні відповідні заяви до голови суду, у висновку судової економічної експертизи, яким обґрунтовано позовні вимоги, відсутні розрахунки такої грошової компенсації, а також безпідставність позовних вимог після березня 2003 року.

Звільнення суддів від сплати прибуткового податку було запроваджено Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», в абзаці четвертому статті 1 якого встановлено, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.

Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» для суддів не передбачено звільнення від сплати прибуткового податку, а Прикінцевими положеннями цього Закону у зв'язку з набранням ним чинності рекомендовано Президенту України скасувати укази Президента України, які стосуються оподаткування доходів фізичних осіб (прибуткового податку з доходів громадян).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про деякі питання оплати праці суддів» від 20 січня 2004 року № 22-р були встановлені компенсаційні виплати суддям у зв'язку з втратою частини заробітку, пов'язаною зі сплатою податку з доходів фізичних осіб у 2004 році, й було дозволено Голові Конституційного Суду України та головам судів загальної юрисдикції здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати суддям у розмірі до 100 відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року. Компенсаційна виплата не повинна перевищувати втрати частини заробітку суддів, пов'язаної із справлянням податку відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб». Компенсаційна виплата, здійснювалася в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади.

Таким чином, протягом 2004 року позивачі мали право на зазначені компенсаційні виплати у разі наявності підстав, визначених законодавством, а з 01 січня 2005 року такої компенсації чинним на той час законодавством не передбачено.

Однак, відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України було встановлено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області та Міністерство фінансів України у своїх запереченнях заявляли клопотання про відмову у задоволені позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Звертаючись у лютому 2006 року до суду з позовними вимогами починаючи з 1995 року, позивачі клопотання про поновлення строку звернення до суду не подали, доводи, що вказують на перешкоди для своєчасного звернення до суду в межах строку, встановленого процесуальним законом, не зазначили. Не було заявлено такого клопотання і після доповнення позовних вимог у червні 2006 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правомірно застосував наслідки пропуску річного строку звернення до адміністративного суду та відмовив у задоволенні позовних вимог за період з 1995 року по 2004 рік, оскільки позивачами було пропущено зазначений строк звернення до суду без поважних причин.

Судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, підстав для їх скасування та ухвалення нового не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2009 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ С.В. Білуга /підпис/ Я.Л. Іваненко /підпис/