Справа № 1570/7095/12
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2015 р. м. Київ К/800/55927/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Малого приватного підприємства „МАКС" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014

у справі № 1570/7095/2012

за позовом Малого приватного підприємства „МАКС"

до Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного

управління Міндоходів в Одеській області

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство „МАКС" звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень - рішень визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: № від 09.11.2012; № від 09.11.2012; № від 09.11.2012; № від 09.11.2012.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2012 позовні вимоги задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 09.11.2012: № ; № ; № ; № .

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2012 скасовано прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судом апеляційної інстанції при вирішенні спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань взаємовідносин з ПП „Спецпромтехніка", ПП „Сервістранс-Н-08" за період з 01.07.2009 по 30.06.2012 та складено акт № 34/16-20/22507417 від 26.10.2012.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення від 09.11.2012: № ; № ; № ; №, якими збільшено позивачу суму грошового зобов'язання по податку на прибуток в сумі 211118 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 52950 грн.; зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 197223 грн.; збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 167795 грн. основний платіж та у розмірі 42119 грн., штрафні (фінансові) санкції; зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі - 40677 грн.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств" № 283/97-ВР від 22.05.1997, занижено податок на прибуток всього у сумі - 211118 грн., завищено об'єкт оподаткування: за 2009 рік - 137226 грн.; за 2 квартал 2010 року - 60655 грн.; п. 16.4 ст. 16 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств" № 283/97-ВР від 22.05.1997, пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000 № 2181, в результаті чого податкова декларація по податку на прибуток за 1 півріччя 2010 року була подана із порушенням граничних термінів подання; пп. 7.2.4, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.01997 № 168/97-ВР „Про податок на додану вартість", завищено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (р.26, р.24 Декларації); пп. 7.2.4, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст, 7 Закону України „Про податок на додану вартість", занижено податок на додану вартість всього у сумі 167795 грн., пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, податкова декларація по податку на додану вартість за вересень 2010 року була подана із порушенням граничних термінів подання.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, та як наслідок прийняття спірних податкових повідомлень-рішень є факт отримання податковим органом постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська №1-301/2011 від 05.08.2011, якою директор ПП „Спецпромтехніка" ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні злочинів, відповідальність за які передбачена ст.ст. 205 ч.2, 364 ч.1, 366 ч.1, 28 ч.3 КК України, а також наявність інформації про відсутність у ПП „Спецпромтехніка" та ПП „Сервістранс-Н-08" трудових ресурсів, складських приміщень, виробничих потужностей, а тому зроблено висновок, що згідно до частини 1, 5 ст. 203, п. 1,2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України, угоди, укладені між позивачем та вказаними контрагентами за період з 01.07.2009 по 31.06.2012 мають ознаки нікчемності.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що видаткові накладні, товарні накладні, податкові накладні, виписані МПП „Макс" на адресу підприємств ТОВ ВТФ „Елегія", ДП „Придніпровська залізниця", підтверджують факт реалізації придбаного у ПП „Спецпромтехніка" та ПП „Сервістранс-Н-08" товару, також позивачем підтверджено факт подальшого використання товару у господарській діяльності підприємства в оподатковуваних операціях.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що він перевірив повноваження осіб, які діяли від імені його контрагентів, ідентифікував осіб, що підписували документи від імені ПП „Спецпромтехніка" та ПП „Сервістранс-Н-08".

Відповідно з п. 1.7 ст. 1 Закону України „Про податок на додану вартість", податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість", податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї ж статті Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень вбачається, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення сприятливих наслідків у податковому обліку платника.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", валовими витратами виробництва та обігу визнається сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених п. 5.3 - п. 5.7 цієї статті.

Нормами пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього ж Закону передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати платника, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що виконання зазначених договорів позивачем належним чином підтверджується долученими до матеріалів справи актами здачі приймання послуг та податковими накладними. Крім того, відповідачем не наведено жодних доказів, які б підтверджували його доводи відносно недійсності податкових накладних та фіктивності проведених позивачем господарських операцій.

Повна оплата позивачем придбаних у контрагентів товарів підтверджується банківськими виписками по рахунку.

Також судом першої інстанції встановлено, факт подальшого використання товару придбаного позивачем у ПП „Спецпромтехніка" та ПП „Сервістранс-Н-08" у господарській діяльності підприємства в оподатковуваних операціях та подальшу реалізацію ТОВ ВТФ „Елегія", ДП „Придніпровська залізниця".

Судом першої інстанції було перевірено наявність у спірного контрагента податкової правосуб'єктності на момент здійснення розглядуваних господарських операцій.

Твердження податкової інспекції про відсутність у спірних постачальників об'єктивної можливості виконати ремонті роботи в силу відсутності трудових ресурсів не спростовують реальності операцій.

Адже укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка.

Доводи податкового органу про підписання первинних документів від імені спірних контрагентів невстановленою особою також не спростовують висновків судів, покладених в основу прийняття рішень зі спору.

Адже платник не має можливості встановлювати автентичність та приналежність підписів на кожному документі, представленому контрагентом, а також проводити почеркознавчу експертизу під час здійснення підприємницької діяльності, на нього не може бути покладено надмірний тягар доказування своєї добросовісності.

Твердження податкової інспекції про відсутність у названих постачальників об'єктивної можливості для виконання поставки підрядних в силу відсутності основних засобів та робочого персоналу також не спростовують висновків суду першої інстанції, покладених в основу прийняття рішень зі спору. Адже укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка робіт постачальником.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про дотримання Підприємством необхідних умов для формування податкового кредиту та про відсутність у податкового органу підстав для здійснення оспорюваного донарахування відповідає наявним у справі доказам.

З наведених положень Закону випливає, що за відсутності обставин, які виключають право платника на одержання податкової вигоди, від'ємне значення податку на додану вартість, обчислене за цими правилами, підлягає поверненню платникові.

При цьому наведені приписи Закону не дають підстави для висновку про те, що виникнення у платника права на бюджетне відшкодування обумовлюється фактом надмірного надходження відповідної суми податку до бюджету за наслідками виконання своїх податкових зобов'язань його постачальником.

Поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

З наведених законодавчих положень вбачається, що підставою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Відмова в отриманні податкової вигоди за наявності у документах платника недостовірних та суперечливих відомостей є його податковим ризиком. З ціллю підтвердження обґрунтованості заявленої податкової вигоди необхідно встановити їх об'єктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої економічної діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність представлених первинних документів, у тому числі щодо відомостей про учасників та умови господарських операцій.

Приймаючи рішення про задоволення даного позову, судом першої інстанції встановлено реальність виконання поставок з боку спірних постачальників в адресу платника, що підтверджується необхідними первинними документами які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про господарські операції та підтверджують факт їх реального виконання.

Доказів недобросовісності самого платника (позивача у справі), а також того, що відомості, які містяться у поданих ним документах, представлених на обґрунтування права на бюджетне відшкодування, неповні, недостовірні та (або) протирічливі, відповідачем не надано.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно положень ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Проте, обставини щодо діяння фізичної особи (засновника чи директора підприємства), встановлені вироком суду по кримінальній справі відносно цієї фізичної особи, не можна вважати обов'язковими при оцінці адміністративним судом правомірності поведінки юридичної особи-контрагента, якщо йдеться про відповідальність за порушення податкового законодавства цією юридичною особою.

Обставини, встановлені вироком суду у кримінальній справі відносно фізичної особи, не спростовують реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Зазначене судом апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення взято до уваги не було, що призвело до безпідставного скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Малого приватного підприємства „МАКС" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 у справі № 1570/7095/2012 слід задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2012 залишити без змін.

Керуючись ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Малого приватного підприємства „МАКС" задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 у справі № 1570/7095/2012 скасувати.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2012 у справі № 1570/7095/2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко