Справа № 2а/0370/284/11
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 року м. Київ К/800/42493/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Ягодинської митниці Міндоходів на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 9 березня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Ягодинської митниці Міндоходів про визнання нечинним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі також - позивач) звернулась із адміністративним позовом до Ягодинської митниці Міндоходів (надалі - відповідач, Митниця) щодо визнання нечинними рішення про визначення митної вартості № 201000006/2010/102236/1 від 21 жовтня 2010 року та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 201000006/0/102317 від 21 жовтня 2010 року.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 9 березня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року, позовні вимоги задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просив скасувати судові рішення попередніх інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 лютого 2009 року між позивачем та «Vion Sales West BV»(Нідерланди) укладено зовнішньоекономічний контракт купівлі-продажу товару № 17/2009/DЕ (надалі - Контракт).

21 жовтня 2010 року позивач ввіз на територію України товар - ребра свійських свиней заморожені із залишками м`яса, у кількості 20 000 кг. за ціною 1,50 євро за 1 кг., загальна сума 339954,34 грн.

Для митного оформлення даного товару декларантом були подані Митниці наступні документи: контракт № 17/2009/DE від 17 лютого 2009 року з додатками;

специфікація № 104 від 18 жовтня 2010 року;

рахунок - фактура № 5440472 від 18 жовтня 2010 року;

ВМД № 201010002.2010.209812 від 21 жовтня 2010 року;

попередня митна декларація № 201010002.2010.209707 від 19 жовтня 2010 року;

міжнародна товарно-транспортна накладна СМR № 494400 від 18 жовтня 2010 року;

договір про перевезення № 21/2010/РL- від 15 жовтня 2010 року;

ДМВ-1 № 201010002/2010/209812 від 21 жовтня 2010 року;

висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 05.03.02- 03/43097 від 16 липня 2009 року;

сертифікат про походження товару № S 6138872 від 12 жовтня 2010 року;

ветеринарне свідоцтво Ч-28 № 077517 від 21 жовтня 2010 року.

Митна вартість товару визначена позивачем за основним (першим) методом за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Однак, 21 жовтня 2010 року Митницею прийнято рішення про визначення митної вартості товарів № 201000006/2010/102236/1 та видана картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 201000006/0/102317 від 21 жовтня 2010 року. Підстава відмови - невідповідність заявленої декларантом митної вартості товару.

Відповідач, як умову в прийняття митної декларації, визначив приведення рівня митної вартості у відповідності до рішення про визначення митної вартості товару № 201000006/2010/102236/1 від 21 жовтня 2010 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Митниці, позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з яким погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку, що позивачем повністю дотримано вимоги чинного законодавства щодо митного оформлення товарів, що ввозяться на митну територію України і визначено митну вартість товару за ціною контракту, що відповідає фактично поданим документам.

Колегія суддів погоджується із даним висновком з огляду на наступне.

Статтею 259 Митного кодексу України від 11 липня 2002 року № 92-IV (діяв на момент виникнення спірних відносин, надалі - МК України) передбачено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, обчислена відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до статті 260 МК України митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до положень цього Кодексу.

Порядок визначення митної вартості товарів поширюється на товари, які переміщуються через митний кордон України.

Для цілей визначення митної вартості використовується інформація, підготовлена у спосіб, сумісний з принципами бухгалтерського обліку, прийнятими у відповідній країні і доцільними для певного методу визначення митної вартості.

Методи визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та умови їх застосування встановлюються цим Кодексом.

Статтею 262 МК України встановлено, що митна вартість товарів і метод її визначення заявляються (декларуються) митному органу декларантом під час переміщення товарів через митний кордон України шляхом подання декларації митної вартості.

Порядок та умови декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення декларацій митної вартості - спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи.

Відповідно до статті 265 МК України митний орган здійснює контроль правильності визначення митної вартості товарів згідно з положеннями цього Кодексу. Такий контроль може здійснюватися в установленому порядку із застосуванням різних форм, у тому числі відповідно до статей 60 і 69 цього Кодексу, після закінчення операцій митного контролю, оформлення та пропуску через митний кордон України товарів і транспортних засобів. Порядок контролю правильності визначення митної вартості товарів після закінчення операції митного контролю, оформлення та пропуску через митний кордон України товарів і транспортних засобів та донарахування обов'язкових платежів визначається Кабінетом Міністрів України.

Митний орган має право упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей визначення митної вартості.

Якщо митний орган дійшов висновку, що визначена декларантом митна вартість нижча, ніж прямі витрати на виробництво цього товару, в тому числі сировини, матеріалів та/або комплектуючих, які входять до складу товару, митний орган має право зобов'язати декларанта визначити митну вартість іншим способом, ніж він використав для її визначення.

Згідно з пунктом 3 Порядку оформлення та використання Картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України, затвердженого наказом ДМСУ № 1227 від 12 грудня 2005 року у Картці повинні бути у стислому вигляді зазначені причини відмови з посиланням на норми законодавства України, а також вичерпні роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість прийняття декларації, митного оформлення чи пропуску цих товарів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, як підставу відмови в прийнятті митної декларації позивача, зазначено те, що, на його думку, заявлена митна вартість товару нижча за довідкову інформацію ДМСУ.

Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення було використано лише довідкову інформацію ДМСУ, що не може в повній мірі відображати правильність прийнятого митним органом рішення про визначення митної вартості товарів та неможливості застосувати інші методи визначення митної вартості товару та ставити під сумнів правильність визначеної митної вартості товару позивачем.

Відповідно до пункту 11 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 року № 1766, передбачено, що для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач додаткових документів для підтвердження митної вартості товару не витрибовував.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем із власної ініціативи для підтвердження митної вартості за ціною договору подано відповідачу прайс-лист фірми виробника, комерційна пропозиція на продаж ідентичного товару від іншого виробника, калькуляція заводу виробника, висновок ДП «Держовнішінформ».

29 грудня 2010 року листом № 9/21-9280 відповідач повідомив ОСОБА_2, що подані додатково нею документи розглянуті, але надана інформація лише частково розкриває формування ціни товару, оскільки не відображає повного спектру затрат на виробництво, не дає можливості однозначно стверджувати, що заявлена декларантом митна вартість товару ґрунтується на дійсній вартості. А тому відсутні підстави для відміни прийнятих митним органом рішень про визначення митної вартості товару.

Статтею 266 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами:

1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

4) на основі віднімання вартості;

5) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

6) резервного.

Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути визначена за методом 1 згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу за основу може братися або ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю відповідно до вимог статті 271, або обчислена відповідно до вимог статті 272 цього Кодексу вартість товарів.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, установлених статтею 273 цього Кодексу.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що Митницею була проведена процедура консультацій між митним органом та декларантом, а тому неможливо стверджувати, що митна вартість не може бути визначена за першим методом.

У свою чергу, позивач надавав Митниці для митного оформлення імпортованого товару документи та додаткові документи, які ідентифікували оцінюваний товар та містили об'єктивні і достовірні дані, що піддавалися обчисленню, які підтверджували митну вартість товару за ціною Контракту.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновків, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Ягодинської митниці Міндоходів відхилити, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 9 березня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.