Справа № 806/548/15
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2015-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Черноліхов С.В.
Суддя-доповідач:Франовська К.С.
УХВАЛА

іменем України

"20" квітня 2015 р. Справа № 806/548/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Франовської К.С.

суддів: Бондарчука І.Ф.

Моніча Б.С.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "10" березня 2015 р. у справі за позовом Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №3 до Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання нечинною податкової консультації ,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року Міське комунальне виробниче житлового ремонтно-експлуатаційне підприємство №3 м.Бердичева звернулось в суд з позовом до Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання нечинною (недійсною) податкової консультації Головного управління Міндоходів у Житомирській області, наданої листом за № 1625/10/06-30-06-39 від 21.11.2014 року в частині надання податкової консультації про обов"язок сплачувати підприємством-банкрутом до бюджету податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов"язкове державне соціальне страхування за найманих осіб та обов"язок нарахування, відповідного декларування зобов"язань по ПДВ та їх погашення відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що оскаржена податкова консультація суперечить положенням норм Податкового кодексу України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Відповідач зазначає, що у податковій консультації податковий орган виклав своє бачення щодо питання грошових зобов"язань підприємства, що знаходиться в стадії банкрутства, виходячи з приписів Податкового кодексу України.

Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що постановою господарського суду Житомирської області від 25.10.2013 року Міське комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 3 м. Бердичева визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, ліквідатором призначено Серебрякова О.В.(а.с.6-10)

20 жовтня 2014 року за вих. 02-05/реп/412 ліквідатор Підприємства Серебряков О.В.звернувся до Головного управління Міндоходів у Житомирській області із запитом про надання податкової консультації з наступних питань:

1. Чи необхідно нараховувати та сплачувати до бюджетів відповідних рівнів податок на доходи фізичних осіб та єдиний соціальний внесок на заробітну плату (винагороду), яка виплачується працівникам банкрута в ході здійснення ліквідаційної процедури Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 3?

2. Чи необхідно нараховувати та сплачувати до бюджетів відповідних рівнів будь-які податки в ході ліквідаційної процедури? Якщо так, то які саме?

3. Яким чином з врахуванням приписів статті 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" повинне звітуватися до контролюючих органів?(а.с.11 )

На запит ліквідатора, відповідач листом № 16257/10/06-30-06-39 від 21.11.14 р. надав таку відповідь :

1. На суми винагороди за виконання робіт (надання послуг), що виплачуються працівникам підприємства-банкрута, єдиний внесок нараховується та сплачується в розмірі 34,7 % й утримується в розмірі 2,6 %. Оскільки ліквідатором з моменту введення ліквідаційної процедури відповідно до вимог чинного законодавства для забезпечення здійснення заходів, спрямованих на проведення ліквідаційної процедури, за строковим договором було прийнято кілька працівників, тому відповідно до Розділу ІV Податкового кодексу України юридична особа (банкрут), що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід громадян, прийнятих за строковим договором, зобов'язана сплатити до бюджету податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

2. Визнання суб'єкта господарювання банкрутом не звільняє його від обов'язку нарахування та відповідного декларування зобов'язань по податку на додану вартість, а їх погашення здійснюється відповідно до норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

3. Після завершення розрахунків з кредиторами до зняття з реєстрації в контролюючому органі та скасування реєстрації юридичної особи такий суб'єкт господарювання в особі ліквідатора є платником тих податків та зборів, щодо яких у нього виникає об"єкт оподаткування. При цьому ліквідатор повинен подати податкову звітність до контролюючого органу за основним місцем обліку за звітний період, на який припадає дата такої ліквідації.

Вважаючи надану консультацію такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Даючи правову оцінку покликанням відповідача на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та помилкове застосування норм матеріального права, колегія суддів виходить з таких міркувань.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Податкового кодексу України, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань і сплати податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

У зв'язку з набранням чинності Законом України від 22 грудня 2011 р. № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначений Закон викладено в новій редакції, який набрав чинності 19 січня 2013 р.. У п. 1-1 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону зазначено, що його положення застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом.

Пунктом 11 Розділу X Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону №4212-VI від 22.12.2011 року) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Таким чином, виходячи з дати прийняття судом постанови про визнання боржника банкрутом (25.10.2013р.), заходи ліквідаційної процедури по даній справі повинні здійснюватись у відповідності до положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 22.12.2011р.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ( чинної на момент визнання позивача банкрутом), цей Закон має пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов'язаних з банкрутством суб'єктів підприємницької діяльності, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, у процедурах банкрутства боржника.

Згідно з частиною 1 статті 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" із дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури :

господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції.

строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав;

у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;

припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута.

вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Отже, частиною 1 статті 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкретно передбачено норму права, згідно якої припиняється виникнення поточних зобов'язань боржника зі сплати податків, зборів та обов'язкових платежів в ліквідаційній процедурі у справі про банкрутство, яка є спеціальною та повинна застосовуватися переважно щодо суб'єктів підприємницької діяльності, які перебувають у процедурі банкрутства.

У межах повноважень, визначених частиною 2 статті 41 вказаного Закону, ліквідатор заявляє в установленому порядку заперечення щодо заявлених до боржника вимог поточних кредиторів за зобов'язаннями, які виникли під час провадження у справі про банкрутство і є неоплаченими та заявлені кредитором у межах строку ліквідаційної процедури, передбаченого частиною 1 статті 37 Закону.

Таким чином, поточні вимоги кредитора - це неоплачені боржником вимоги, які виникли в процедурах банкрутства, за період після порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство і до винесення постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора .

Після оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом, поточні вимоги стають конкурсними вимогами та можуть бути заявлені згідно з ч.1 ст.38 Закону.

Таким чином, в ліквідаційній процедурі в банкрута не з'являється ніяких додаткових поточних зобов'язань зі сплати обов'язкових платежів, крім тих, які у вигляді конкурсних вимог включені до реєстру вимог кредиторів у порядку Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

У справах про банкрутство норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який є спеціальним Законом, мають перевагу серед інших нормативно-правових актів, в тому числі пов'язаних із застосуванням норм податкового права.

Відповідно до норм ст. 38, ч. 2 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з дня визнання підприємства банкрутом та відкриття відносно нього ліквідаційної процедури працівників цього підприємства повідомляється про звільнення в установленому законом порядку, кошти на оплату праці не перераховуються, виплата заробітної плати припиняється, фонд оплати праці саме з метою оплати праці працівників з вказаного часу припиняє своє формування, а у банкрута не виникає жодних нових зобов'язань.

Згідно з підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України органи державної податкової служби є контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у підпункті 41.1.2. цього пункту, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби.

Податкова консультація, відповідно до підпункту 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладені на такий контролюючий орган.

Статтями 52 та 53 Податкового кодексу України передбачені порядок надання та наслідки застосування податкових консультацій, у відповідності до положень яких: за зверненням платників податків контролюючі органи безоплатно надають консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового законодавства; податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію; за вибором платника податків консультація надається в усній або письмовій формі; консультації надаються органом державної податкової служби, в якому платник податків перебуває на обліку; контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень; не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої у письмовій формі, зокрема на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована; платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору; визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Наслідком застосування податкової консультації, згідно пункту 53.1 статті 53 Податкового кодексу України, є те, що платника податку не може бути притягнуто до відповідальності, якщо він діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована.

Відповідно до пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Отже, Податковий кодекс України в якості підстав для визнання недійсною податкової консультації чітко визначає суперечність такої консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору. При цьому статтею 53 Податкового кодексу України не передбачено визнання судом податкової консультації недійсною, яка на думку платника податків, не містить конкретної відповіді на поставлене питання.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними і необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "10" березня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя К.С. Франовська

судді: І.Ф.Бондарчук

Б.С. Моніч

Повний текст cудового рішення виготовлено "20" квітня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Міське комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №3 вул.Червона Гора, 296,м.Бердичів,Житомирська область,13302

3- відповідачу/відповідачам: Головне управління Міндоходів у Житомирській області вул. Войкова,7,м.Житомир,10003

4-третій особі: - ,