Справа № 2а-10211/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2015 р. м. Київ К/9991/26339/11

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Карась О.В. - головуючий, судді Олендер І.Я., Рибченко А.О.,

при секретарі судового засіданні Гончар Н.О.,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ «Хонда України» (далі - Товариство)

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2010

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2011

зі справи № 2а-10211/09/2670

за позовом Товариства

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва (далі - Інспекція)

про скасування податкових повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.05.2009 № /0 (від 12.08.2009 № /1, від 19.10.2009 № /2), а також податкового повідомлення-рішення від 29.05.2009 № /0 (від 12.08.2009 № /1, від 19.10.2009 № /2).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2010, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2011, у позові відмовлено. У прийнятті цих судових актів попередні судові інстанції виходили з того, що оскільки витрати, пов'язані з гарантійним ремонтом, фактично здійснює виробник товарів - компанія «Хонда Мотор Ко., ЛТД» (Японія), а Товариством не подано докази ведення обліку бракованих товарів, то у позивача відсутні підстави для відображення розглядуваних витрат у податковому обліку. Також суди не визнали право Товариства на формування валових витрат та податкового кредиту за операціями з придбання рекламних послуг, які полягали у поширенні інформації про дилерів, з огляду на відсутність зв'язку цих послуг з господарською діяльністю позивача.

Посилаючись на невідповідність висновків судів вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам даної справи, Товариство звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що оскільки Товариство не надає безпосередньо послуги з гарантійного ремонту (заміни) товару, то на нього не може бути покладений обов'язок із здійснення обліку бракованих товарів. Крім того, скаржник наполягає на неправильності визнання Інспекцією фактичним вигодонабувачем спірних рекламних послуг дилерів, а не позивача у справі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне задовольнити розглядувані касаційні вимоги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що Інспекцією було проведено планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2007 по 31.12.2008, а також валютного та іншого законодавства за той самий період, оформлену актом від 20.05.2009 № 278/1-23-07-34288537.

За результатами перевірки Інспекція, керуючись підпунктом 5.4.3 пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не визнала право Товариства на валові витрати у сумі 9 843 309 грн., пов'язані з гарантійним обслуговуванням товарів з огляду на відсутність у позивача будь-яких документів на підтвердження обліку гарантійних замін (зокрема, Книги обліку бракованих товарів та обліку покупців, що отримали гарантійну заміну бракованого товару або послуги з ремонту, ведення якої передбачено Порядком обліку бракованих товарів, повернутих покупцями, у разі здійснення гарантійних замін товарів, а також обліку покупців, що отримали таку заміну або послуги з ремонту (обслуговування), затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 27.06.1997 № 203).

Також Інспекція дійшла висновку про безпідставне формування платником валових витрат та податкового кредиту за операціями з придбання рекламних послуг, які фактично були безоплатно поставлені платником третім особам (дилерам).

Наведені обставини стали підставою для прийнятті відповідачем:

податкового повідомлення-рішення від 29.05.2009 № /0 (від 12.08.2009 № /1, від 19.10.2009 № /2), згідно з яким Товариству визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 5 801 484 грн. (у тому числі 2 900 742 грн. за основним платежем та 2 900 742 грн. за штрафними санкціями);

податкового повідомлення-рішення від 29.05.2009 № /0 (від 12.08.2009 № /1, від 19.10.2009 № /2), відповідно до якого позивача зобов'язано сплатити ПДВ у сумі 598 149 грн. (у тому числі 398 766 грн. за основним платежем та 199 383 грн. за штрафними санкціями).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні даного позову, суди обох попередніх інстанцій підтримали правову позицію податкового органу, викладену в акті перевірки.

Втім з такою юридичною оцінкою обставин справи погодитися не можна, позаяк вона ґрунтується на неправильній податковій кваліфікації розглядуваних правовідносин.

Так, з установлених судами обставин справи вбачається, що Товариство на підставі Ексклюзивного дистриб'юторського договору від 25.07.2006 (далі - Договір), укладеного з виробником - компанією «Хонда Мотор Ко., ЛТД» (Японія), здійснює імпорт автомобілів Honda, комплектуючих частин та в подальшому реалізує вказану продукцію на території України через мережу офіційних дилерів. При цьому на продукцію Honda її виробником - компанією «Хонда Мотор Ко., ЛТД» - встановлена гарантія, умови якої визначені у Посібнику Honda з політики сервісного обслуговування, Посібнику Honda з гарантійного обслуговування, Довіднику з організації роботи сервісних центрів Honda та у Картці умов гарантії.

Пунктом 5.4 Договору передбачено, що виробник компенсує Товариству витрати, пов'язані з виконанням гарантійних умов.

Зі змісту Договору (зокрема, його пункту 5.3) вбачається, що Товариство саме не надає виробнику послуги з гарантійного ремонту та не отримує за це економічну вигоду у вигляді винагороди від виробника. Обов'язок з виконання гарантійного ремонту для кінцевих споживачів покладається на дилерів. Виробник лише компенсує Товариству фактично понесені витрати у відповідності з вимогами перелічених Посібників, що виникають у зв'язку з виплатою компенсацій по гарантійному ремонту дилерам.

На виконання Договору Товариство уклало Дилерські договори щодо автомобілів з дилерами, відповідно до яких дилери здійснюють гарантійний ремонт, при цьому Дистриб'ютор (позивач у справі) компенсує дилерам фактичні видатки, пов'язані з виконанням робіт з гарантійного обслуговування та задоволення гарантійних рекламацій.

Аналіз змісту залучених до матеріалів справи дилерських договорів свідчить на користь висновку про те, що за своєю юридичною природою ці договори є договорами поставки товарів, а не договорами підряду. Дилерами є покупцями (власниками) автомобілів у правовідносинах з Товариством та продавцям у відносинах з кінцевими споживачами (покупцями); відповідно, гарантійні зобов'язання перед кінцевими споживачами (покупцями автомобілів) виникають саме у дилерів. Отже, саме дилери є виконавцями послуг з гарантійного ремонту. Наведене виключає належність позивача до кола суб'єктів господарювання, які продають товар, надають послуги з ремонту, обслуговування, у розумінні пункту 1.1 Порядку обліку бракованих товарів, повернутих покупцями, у разі здійснення гарантійних замін товарів, а також обліку покупців, що отримали таку заміну або послуги з ремонту (обслуговування), затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 27.06.1997 № 203, та виключає наявність у Товариства як Дистриб'ютора обов'язку вести облік бракованих товарів.

Надання дилерами кінцевим споживачам послуг з гарантійного обслуговування є складовою зобов'язань у рамках господарської діяльності позивача з організації продажу товарів

Отже, витрати Товариства на оплату дилерам розглядуваної компенсації є витратами, пов'язаними з його господарською діяльністю з організації продажу автомобілів у дилерській мережі, та підлягали відображенню у податковому обліку позивача відповідно згідно з вимогами підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Отримана ж позивачем від виробника компенсація вказаних витрат підлягала відображенню у складі валового доходу Товариства у порядку підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 названого Закону.

А відтак для встановлення дійсного обсягу прав та обов'язків платника у сфері оподаткування за розглядуваними операціями судам слід було перевірити дотримання Товариством вимог наведених приписів Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» при відображенні зазначених операцій у податковому обліку, зокрема, дослідити підтвердженість цих витрат необхідними документами тощо.

Передчасним є і висновок судів про епізоду, пов'язаному з формуванням позивачем податкового кредиту та валових витрат за операціями з придбання рекламних послуг. Так, визначаючи витрати за цими операціями такими, що не пов'язані з господарською діяльністю Товариства, суди виходили з того, що зміст цих послуг полягав у розповсюдженні в друкованих періодичних виданнях інформації про дилерів (їх адреси), а не власне інформації про товар та/або про діяльність позивача.

Дійсно, аналіз положень підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.4.4 пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» свідчить про те, що однією з визначальних умов виникнення у платника права на зменшення бази оподаткування податку на прибуток та податку на додану вартість за операціями з придбання рекламних послуг є факт понесення таких витрат з наміром отримання платником економічного ефекту.

Втім при оцінці витрат Товариства на рекламування дилерської мережі слід враховувати, що прибуток дистриб'ютора залежить від обсягу проданого товару через дилерську мережу, а відтак поширення інформації стосовно дилерів, спрямоване на збільшення покупців у дилерів, матиме наслідком отримання дистриб'ютором економічної вигоди. Одночасно такі заходи передбачають економічну цінність і для дилера, оскільки сприятимуть збільшенню його прибутку внаслідок збільшення продажів. Отже, у даному разі для того, щоб правильно оцінити господарський характер розглядуваних витрат для позивача судам необхідно було дослідити рівень договірних правовідносин між позивачем як дистриб'ютором та його дилерами у сфері реклами (перевіривши, зокрема, наявність у позивача обов'язку здійснювати централізовану рекламу), рівень договірних правовідносин між позивачем та виробником на предмет встановлення обов'язку дистриб'ютора здійснювати єдину маркетингову політику, з'ясувати концепцію рекламної політики Товариства з дослідженням її економічного обґрунтування, перевірити, чи було враховано вартість реклами дилера при визначенні вартості продукції, яка йому поставлялася позивачем. Саме за наслідками встановлення цих обставин можна було б встановити юридичні та економічні підстави придбання позивачем послуг з реклами адрес дилерів та оцінити економічні наслідки цих витрат для позивача.

Ухилення судами від перевірки та надання правової оцінки обставинам, які входять до предмета доказування у справі, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи, у тому числі з виявленням та витребуванням доказів з власної ініціативи, та вимагає скасування прийнятих у справі судових актів з направленням останньої на новий розгляд до суду першої інстанції для усунення вказаних недоліків.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ «Хонда України» задовольнити.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2010 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2011 зі справи № 2а-10211/09/2670 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.В. Карась
судді:І.Я. Олендер
А.О. Рибченко