Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.04.2015р. м. Київ К/800/5843/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Васильченко Н.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження, що переглядається за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 12 листопада 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (Адміністрація) про скасування розпорядження.

Зазначала, що оскаржуваним розпорядженням позивача зобов'язано привести квартиру (яка знаходиться у її власності) у попередній стан (відновити капітальну стіну та демонтувати самовільну прибудову).

Посилаючись на те, що реконструкція квартири здійснена на підставі належних дозвільних документів, крім того, при її проведенні не порушені санітарно-технічні вимоги та права власників інших квартир, просила скасувати розпорядження Адміністрації від 19 жовтня 2011 року № р-494.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 12 листопада 2013 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу скасовано, а у задоволенні цієї вимоги відмовлено. В решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Адміністрація, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку матеріалів справи та доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1.

Розпорядженням Адміністрації від 19 жовтня 2011 року № р-494 позивача зобов'язано привести квартиру у попередній стан (відновити капітальну стіну та демонтувати самовільну прибудову).

Рішення обґрунтовано посиланням на висновок міжвідомчої комісії Галицького району (протокол № 28 від 6 вересня 2011 року).

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що Адміністрацією не надано доказів здійснення позивачем перебудови квартири. Також зазначено, що Адміністрація не довела наявності у неї повноважень зобов'язувати особу здійснювати демонтаж перебудови.

Апеляційний суд погодився з цим висновком. При цьому зазначив, що витрати на правову допомогу не підлягають стягненню на користь позивача, оскільки особа, яка надавала допомогу, не є адвокатом.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України здійснивши перегляд оскаржуваних рішень судів в межах доводів касаційної скарги, погоджується з остаточними висновками судів про задоволення позову.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу змісту нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини щодо наслідків самочинного будівництва, колегія суддів робить висновок про те, що Адміністрація, як виконавчий орган місцевої ради не уповноважена вирішувати питання про зобов'язання особи здійснити перебудову самовільно реконструйованої квартири.

Так, відповідно до Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12 серпня 2011 року № 750, Адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради.

Повноваження органів місцевого самоврядування (у тому числі виконавчих органів міських рад) у сфері будівництва передбачені Законами України: від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність»; від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування»; від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності»; від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Цивільним кодексом України.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Підпунктом 3 пункту «б» частини першої статті 31 цього Закону (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить делеговане повноваження із здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Крім того, компетенція виконавчих органів міських рад у сфері містобудування визначена статтями 12 та 14 Закону України «Про основи містобудування». Статтею 14 цього Закону (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) передбачено повноваження, аналогічне за змістом тому, що міститься в статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Колегія суддів звертає увагу, що конструкція наведених правових норм є відсильною, тобто для свого застосування вимагає наявності установленого порядку державного контролю.

Такий порядок установлено, зокрема, статтею 376 Цивільного кодексу України. Частиною сьомою цієї статті передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Таким чином, у разі виявлення істотного порушення будівельних норм орган місцевого самоврядування має право звернутися до суду з позовом про зобов'язання здійснити перебудову.

Водночас, системний аналіз перелічених нормативних актів дає підстави стверджувати, що самостійне винесення рішення про зобов'язання вчинити демонтаж здійсненого будівництва лежить поза межами повноважень виконавчих органів місцевої ради і має здійснюватися інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Зокрема, статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Таким чином, оскаржуване розпорядження Адміністрації винесено з перевищенням повноважень, наданих законом і правильно скасовано судами.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року та змінену нею постанову Галицького районного суду м. Львова від 12 листопада 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

Н.В.Васильченко

О.В.Кравцов