Справа № 872/12530/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"27" січня 2015 р. справа № 808/2703/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Олефіренко Н.А., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Запорізької області (правонаступник - Державна податкова інспекція у Ленінському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області)

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2013 р. у справі № 808/2703/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фартон-АС"

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Запорізької області (правонаступник - Державна податкова інспекція у Ленінському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області)

про скасування податкових повідомлень-рішень,-

встановив:

В березні 2013 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.02.2013 року:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 5230 грн., в тому числі: основний платіж 4184 грн., штрафні (фінансові) санкції 1046 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань з податку на додану вартість у загальному розмірі 4183,75 грн., в тому числі: основний платіж 3347 грн., штрафні (фінансові) санкції 836,75 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2013 року позов задоволено. Постанова мотивована тим, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржених податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин у справі, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив

постанову суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що на підставі наказу ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя Запорізької області ДПС №87 від 21.01.2013 р. "Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки" було проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача ТОВ " Фартон-АС" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства при здійсненні фінансово-господарських відносин з ТОВ "Сортікс-Буд" за період з 01.07.2010 р. по 30.09.2010 р.

За результатами означеної перевірки було складено акт №139/22-15/34267983 від 01.02.2013 р., відповідно до якого відповідачем встановлено наступні порушення:

- п.1.32 ст.1, пп.5.1, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.94 р. №334/94-ВР, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 4184 грн., у тому числі за три квартали 2010 року у сумі 4184 грн.;

- пп.7.4.1, пп.7.4.2, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 р. №168/97-ВР, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 3347 грн., в тому числі по періодам: за липень 2010 року на суму 1459 грн.; за серпень 2010 року на суму 1888 грн.

Висновки відповідача ґрунтуються на тому, що господарські правовідносини ТОВ "Фартон-АС" з ТОВ "Сортікс-Буд" не були спрямовані на настання реальних наслідків, тому позивач неправомірно включив 16735 грн. до валових витрат та 14121 грн. до податкового кредиту за надані ТОВ "Сортікс-Буд" товари та послуги.

На думку відповідача, правочин, вчинений позивачем з ТОВ "Сортікс-Буд", не спрямований на настання реальних наслідків, порушено вимоги ст. 228 ЦК України щодо укладення правочину, який суперечить моральним засадам суспільства, а також порушує публічний прядок, спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зазначений висновок відповідача ґрунтується на акті перевірки ТОВ "Сортікс-Буд" від 31.12.2010 р. №4582/2302/35763677, яким встановлено відсутність ТОВ "Сортікс-Буд" за місцезнаходженням та відсутність об'єктів оподаткування при придбанні та продажі товарів (послуг) за період з 18.02.2008 року по 30.11.2010 року, які підпадають під визначення Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Закону України Закону України "Про податок на додану вартість". Також в обґрунтування зазначених висновків відповідач посилається на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, справа № 1-511/2011 від 25.07.2012 року по звинуваченню фізичної особи ОСОБА_1, яка здійснювала фіктивне підприємництво шляхом використання реквізитів підприємства ТОВ "Сортікс-Буд". Згідно цього вироку ОСОБА_1 визнано винною в здійснені злочину, передбачено ч.1 ст. 205 КК України.

На підставі акту перевірки від 01.02.2013 р. відповідачем 18 лютого 2013 року були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 5230 грн., в тому числі: основний платіж 4184 грн., штрафні (фінансові) санкції 1046 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань з податку на додану вартість у загальному розмірі 4183,75 грн., в тому числі: основний платіж 3347 грн., штрафні (фінансові) санкції 836,75 грн. (а.с.11-12).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність податкових повідомлень-рішень відповідача №, № від 18 лютого 2013 року, з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) під валовими витратами виробництва та обігу розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до вимог пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судом встановлено, що позивачем в липні та серпні 2010 року у ТОВ "Сортікс-Буд" були придбані наступні товари та послуги: 20.07.2010 р. - нікель хлористий 30 кг; 27.07.2010 р. - електродвигун для витяжної системи; 21.08.2010 р. - розбірка та збірка обшивки печі, профілактичне обслуговування електродвигунів, профілактичне обслуговування систем нагнітання та вентиляції.

Податкова правосуб'єктність ТОВ "Сортікс-Буд" підтверджується даними з єдиного державного реєстру та відомостями, що містяться на офіційному сайті Державної податкової служби України. ТОВ "Сортікс-Буд" не перебуває в процесі припинення та належним чином підтвердило відомості про юридичну особу.

Господарські операції позивача з ТОВ "Сортікс-Буд" підтверджуються наступними документами: видаткові накладні № 31 від 20.07.2010 р., № 38 від 21.08.2010 р. та податкові накладні № 31 від 20.07.2010 р., № 38 від 27.07.2010 р., № 59 від 21.08.2010 р.; рахунки-фактури № 31 від 20.07.2010 р., № 38 від 27.07.2010 р., № 59 від 21.08.2010 р.; акт № 59 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21.08.2010 р.; банківські документи, що підтверджують здійснення оплати за 27.07.2010 р. та за 27.08.2010 р.; оборотно-сальдова відомість по рахунку 631 за 01.07.2010-31.08.2010 рр.; картка рахунку 631, що підтверджує рух по рахунку та оприбуткування товару у бухгалтерському обліку за 21.08.2010 р.; акт приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів від 21.08.2010 р., що підтверджує модернізацію основного засобу; відомості нарахування амортизації за серпень-вересень 2010 р.; картка рахунку 1521 за 27.07.2010 р.; акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 01.04.2011 р.; відомість нарахування амортизації за травень 2011 р.; картка рахунку 201 за 01.06.2010-31.12.2010 рр., що підтверджує списання матеріалів у технічному процесі; попередні калькуляції вартості виробництва продукції № КА-0000042 від 31.08.2010 р., № КА-0000048 від 30.09.2010 р., № Ка-0000053 від 31.10.2010 р., № Ка-0000059 від 30.11.2010 р.

Частиною 1 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого податковий орган посилається як на підставу позовних вимог, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України.

Таким чином, визнання правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Посилання відповідача в акті перевірки на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 1-511/2011 від 25.07.2012 року є помилковим, оскільки судом не було встановлено, що правочини між позивачем та ТОВ "Сортікс-Буд" у період з 01.07.2010 року по 30.09.2010 року були спрямовані на порушення публічного порядку.

З огляду на діюче податкове законодавство про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Слід зазначити, що відсутність персоналу, транспортних засобів, виробничо-складських приміщень не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкт господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

В даному випадку проведення позивачем оплати в повному обсязі та реальність зазначених операцій документально підтверджено, та не спростовано відповідачем.

Наявність ознак фіктивності правочину є лише підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Посилання відповідача в акті перевірки від 01.02.2013 р. №139/22-15/34267983 на відсутність контрагента позивача за місцезнаходженням колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі відомості, відповідно до ст.18 та ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", можуть бути встановлені лише на підставі запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Наведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії", пунктом 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України").

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" мають в Україні значення джерела права. Більше того, частина друга статті 8 КАС України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні адміністративних справ.

Отже, господарські відносити позивача з ТОВ "Сортікс-Буд" мали реальний характер, що документально підтверджено та не спростовано відповідачем, тому відповідачем у період з 01.07.2010 року по 01.07.2010 року не було завищено податковий кредит з податку на додану вартість на суму 4183,75 грн. та завищено податок на прибуток на суму 5230 грн., внаслідок завищення валових витрат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення від 18.02.2013 року № та № прийняті з порушенням встановленого законом порядку, що є підставою для їх скасування.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким обставини в справі встановлені правильно та порушень норм матеріального і процесуального права не допущено, тому підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Запорізької області (правонаступник - Державна податкова інспекція у Ленінському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області) залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2013 року у справі № 808/2703/13-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: Н.А. Олефіренко

Суддя: А.О. Коршун