Справа № 452/159/14-а
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2015 року м.Київ К/800/41295/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Горбатюк С.А.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Луківської сільської ради Самбірського району Львівської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання неправомірним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Луківської сільської ради Самбірського району Львівської області, в якому просила визнати неправомірним та скасувати п.2 рішення від 22 липня 2013 року №3 «Про відміну рішення сесії Луківської сільської ради від 06 червня 2013 року №7».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала про перевищення сільською радою своїх повноважень, оскільки рада оскаржуваним рішенням вирішила питання права користування земельною ділянкою та криницею, що не входить до її компетенції.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2014 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не наділений повноваженнями вирішувати питання розпорядження нерухомим майном, яке не є у комунальній власності.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3; постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2014 року скасовано; прийнято нову постанов, якою у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що Луківська сільська рада Самбірського району Львівської області при прийнятті оскаржуваного рішення діяла у межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією та законами України.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_2 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року та залишити в силі постанову Самбірського міськрайонного суду від 26 лютого 2014 року.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Луківської сільської ради Самбірського району Львівської області від 06 червня 2013 року №7 «Про встановлення меж в натурі та визнання власності на спільний проїзд та криницю» закріплено земельну ділянку, колишній спільний проїзд (вуличку), до земельних ділянок за господарством, яке належало ОСОБА_4; криницю і земельну ділянку, яка потрібна для обслуговування криниці, закріплено за господарством ОСОБА_3, так як її господарство використовує воду з цієї криниці протягом більше 50 років для харчових та побутових цілей.

11 липня 2013 року Самбірською міжрайонною прокуратурою Луківській сільській раді внесено подання №61-8883 вих.3 про усунення порушень вимог чинного законодавства.

22 липня 2013 року Луківською сільською радою за результатами розгляду подання прокурора прийнято рішенням №3 «Про відміну рішення сесії Луківської сільської ради від 06 червня 2013 року №7», яким вирішено відмінити рішення сесії Луківської сільської ради від 06 червня 2013 року №7 «Про встановлення меж в натурі та визнання права власності на спільний проїзд та криницю» та залишити в спільному користуванні проїзд до земельних ділянок та криницю, яка знаходиться на межі присадибних ділянок, для жителів с.Загіря ОСОБА_3 та спадкоємців ОСОБА_4.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить вирішення земельних спорів.

У п.36 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Згідно ч.3 ст.158 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є власниками житлових будинків, що знаходяться на сусідніх земельних ділянках, якими вони користуються. З технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки вбачається, що межі приналежних сторонам земельних ділянок відповідають розмірам, визначеним технічною документацію, і проходять по колодязю, який розміщений у рівних частинах на земельних ділянках. Також, на межі суміжних землекористувачів розташований спільний проїзд до колодязя.

Відповідно до ст.108 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів.

Згідно ч.1 ст.103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

За змістом п.«г» ч.1 ст.96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що Луківська сільська рада Самбірського району Львівської області при прийнятті оскаржуваного рішення діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України, з метою утвердження стабільності у відносинах між суміжними землекористувачами.

Доводи касаційної скарги встановлених обставин справи та висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених ст.ст.237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді