Справа № 607/12311/14-а
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 р. Справа № 876/9111/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дяковича В.П.,

суддів: Іщук Л.П., Яворського І.О.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2014 року у справі №607/12311/14-а за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання дій незаконними та зобов"язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, яким просила визнати незаконним рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №411 від 23.04.2014 року щодо відмови у передачі їй у приватну власність жилого приміщення АДРЕСА_2 та зобов'язати відповідача вчинити дії по передачі їй в приватну власність даного жилого приміщення.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ОСОБА_1 постанову суду першої інстанції оскаржила, подала апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить її скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задоволити повністю.

В апеляційній скарзі покликається на те, що держава надає громадянам право на безкоштовну приватизацію державного житлового фонду. Вказує, що дане право нею використано не було, що є всі підтверджуючі документи, в м. Тернополі, де вона проживає, в неї приватної власності не має, а тому, виконавчим комітетом Тернопільської міської ради їй неправомірно відмовлено у приватизації житлового приміщення в гуртожитку.

В судовому засіданні позивач надала пояснення та підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з ч.4 ст. 196 КАС України.

Суд, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно з довідки № 104, виданої 14 лютого 2014 року директором Тернопільським державним науково-технічним підприємством «Промінь» вбачається, що позивач з 17 квітня 1987 року до 17 лютого 1999 року працювала на Тернопільському державному заводі «Сатурн» (правонаступником якого є ТДНТП «Промінь»). В період роботи на заводі її було поселено в гуртожиток по АДРЕСА_2, який перебував на балансі підприємства, де вона проживає по сьогоднішній день (а.с.10).

17 лютого 2014 року позивач звернулась до Тернопільського міського голови Надала С.В з заявою в якій просить оформити передачу в приватну власність вказаного житлового приміщення.

Як вбачається з витягу протоколу № 5, 09 квітня 2014 року з цього питання відбулося засідання комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків, де вирішено рекомендувати виконавчому комітету Тернопільської міської ради відмовити у передачі у власність займаного ОСОБА_1 приміщення у зв'язку з наявністю у неї іншого житла.

25 квітня 2014 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради було розглянуто звернення позивача, яким позивача повідомлено, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23 квітня 2014 року № 411 затверджено рішення міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків щодо відмови позивачу у передачі у власність жилого приміщення АДРЕСА_2, в зв'язку з наявністю у неї іншого житла, а саме квартири в м. Теребовля, що не дає права здійснити приватизацію у відповідності до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (а.с.8).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Відповідно до частини 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера його дії поширюється на громадян, у тому чи військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького склад; та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників та членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Доводи позивача про те, що право на приватизацію вказаного житлового приміщення у неї виникло на підставі ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», якою передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону, є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з копії інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_1, сформованої 03 квітня 2014 року реєстраційною службою Тернопільської міського управління юстиції Тернопільської області, позивачу на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Дані обставини також підтверджуються копією свідоцтва на спадщину за законом, виданим 12 квітня 2007 року державним нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Сторож В.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 494 (а.с.35).

Отож дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не розповсюджується на ОСОБА_1, оскільки у неї є власне житло.

Її посилання на те, що у вказаній квартирі проживає її брат, як і те, що ця нерухомість розміщена в м. Теребовля, а не у Тернополі є безпідставними, оскільки факт проживання у помешканні іншої людини не позбавляє позивачку права власності на нього та на його використання. Щодо покликань позивача на те, що відмова у приватизації кімнати у гуртожитку порушує її право на вільний вибір місця проживання суд зазначає наступне, що як спірним рішенням органу місцевого самоврядування не зобов'язано її проживати, або не проживати в тому чи іншому місці, а лише в межах наданих законом повноважень вирішено питання про передання у приватну власність житла.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при винесені оскаржуваного рішення відповідач діяв в межах наданих йому повноважень і відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, до яких належать органи державної податкової служби та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дір бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, приймаючи рішення по суті спірних правовідносин.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2014 року у справі №607/12311/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

І.О. Яворський