Справа № 820/1725/15
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 квітня 2015 р. № 820/1725/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя: Рубан В.В.

судді: Зінченко А.В., Спірідонов М.О.,

за участю: секретар судового засідання Абоян І.І.,

представника позивача - не прибув,

представника відповідача та третьої особи - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Громадянки Киргизстану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, Громадянка Киргизстану ОСОБА_3 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 38-15; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що ОСОБА_3 подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, оскільки не може повернутися на Батьківщину через переслідування, яких може там зазнати. 19 лютого 2015 року вона отримала повідомлення від 17.02.2015р. №10 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 04 лютого 2015 року № 38-15. Зазначене рішення Державної міграційної служби України вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

У судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, до канцелярії Харківського окружного адміністративного 27.03.2015 року позивачем надано клопотання про слухання справи без його участі та участі його представника.

Представник відповідача ДМС України та представник третьої особи ГУ ДМС у Харківській області в судовому засіданні з поданим позовом не погодився, зазначив, що посилання позивача є безпідставними, побоювання стосовно переслідувань за ознаками раси є необґрунтованими. Тому просив рішення ДМС України від 04 лютого 2015 року № 38-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту залишити без змін, а у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, вислухавши представника відповідача та третьої особи, дослідивши адміністративний позов та заперечення проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Киргизстану, м. Ош, є громадянкою Киргизстану.

15.09.2014 року вона звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Працівником ГУ ДМС у Харківській області 24.09.2014 року з позивачкою проведена співбесіда, що підтверджується протоколом співбесіди та відповідно до наказу від 03.10.2014 року № 207 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду поданих позивачкою документів та проведених співбесід відповідачем 05.01.2014 року прийнято висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2015 року № 38-15, громадянці Киргизстану ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою прийняття оскаржуваного рішення стала недоведеність обставин щодо загрози її життю або побоювання в разі повернення до країни-походження.

Перевіряючи оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність положенням ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, ст.7 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (відповідно до Конвенції 1951 року "Про статус біженців") .

Колегія суддів зауважує, що згідно з пп.1, 13 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до Міжнародної Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.99р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

При цьому, "побоювання стати жертвою переслідувань " складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання ". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну та стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ, тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалась внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка яка є громадянкою Киргизстану, обґрунтовуючи подання заяви, вказала про наявність суб'єктивних побоювань переслідувань за національною ознакою, як узбечки на території Киргизстану, проведення постійних перевірок; зазначила, що має побоювання щодо повернення до країни-походження через чоловіка, який захищав свою домівку; в обґрунтування наявності загрози її власному життю в Киргизстані зазначила наявність погроз, які надходили на електронну пошту..

Із досліджених в судовому засіданні протоколів співбесіди від 24.09.2014 року та від 02.12.2014 року встановлено, що під час співбесіди при попередньому розгляді органом міграційної служби заяви ОСОБА_3 про надання їй статусу біженця остання обмежувалася переважно загальновідомою інформацією, у країні громадянської належності не перебувала членом жодної політичної, громадської, військової та релігійної організації та утисків за жодною з конвенційних ознак не мала та не довела наявності будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своєї сім'ї на батьківщині. Зі слів позивачки, постійна загроза її життю та життю її родичів була у 2010 року, у той час як на теперішній час у країні з її слів ситуація заспокоїлася та можливо спокійно жити принаймні жінкам, хоча економічна ситуація залишається складною.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що згідно п.164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх і міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці по визначенню Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою набуття статусу біженця, а потребує надання заявнику додаткового (гуманітарного) захисту, який у чинному законодавстві України відсутній.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. При розгляді справи позивач не навела фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї, а також не надала жодних доказів на підтвердження наявності умов для набуття статусу біженця.

Крім того, судом встановлено, що громадянка Киргизстану ОСОБА_3 та члени її родини користуються захистом країни своєї громадянської належності та безперешкодно отримали національні паспорти, мають можливість повернутися на батьківщину, а чинна влада країни громадянської належності забезпечує їх права. Викладене є підтвердженням тому, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує її права, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а тому - не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Вище зазначене свідчить про відсутність умов для надання позивачці статусу біженця або особи, яка потребує захисту.

Відповідно до ст. 11, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, про те, що спірне рішення № 38-15 від 04.02.2015 року прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

1. Адміністративний позов Громадянки Киргизстану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

2. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі постанова виготовлена 07.04.2015 р.

Головуючий суддя Рубан В.В.

судді Зінченко А.В.

Спірідонов М.А.