Справа № 819/2809/14-а
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Справа № 876/1019/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О.,Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Сердюк О.Ю.

представника позивача: Фота А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського регіонального відділення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" до Відділу державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2) про скасування постанови та зобов'язання зняти арешт з рухомого майна, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Хрещатик" (далі - ПАТ КБ "Хрещатик") звернулося в суд із зазначеним позовом, в якому просило скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.05.2014 р., винесену головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Підволочиського управління юстиції Тернопільської області (далі - відділ ДВС Підволочиського РУЮ) Шкільняком В.Є. у межах виконавчого провадження № 43179694, якою накладено арешт на все рухоме майно боржника ОСОБА_2 та зобов'язати відповідача зняти арешт з рухомого майна згідно з переліком, який наведений у позовній заяві, яке належить ОСОБА_2 та перебуває у заставі ПАТ КБ «Хрещатик».

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.12.2014 р. в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, її оскаржило ПАТ КБ "Хрещатик". Апеляційну скаргу мотивує тим, що накладення арешту на все рухоме майно ОСОБА_2 (боржника-заставодявця) порушує право позивача задовольнити свої вимоги до останнього, оскільки арешт його майна не дозволяє заставодержателю використовувати засоби захисту своїх прав, передбачених ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу», якою передбачено, що заставодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Також апелянт вважає невірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що за наявності умов, передбачених ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» щодо перевищення вартості заяви розміру заборгованості боржника не порушується право позивача та зазначає, що накладенням арешту на все рухоме майно боржника ОСОБА_2, порушує право позивача задовольнити свої вимоги відповідно до умов договору застави. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги банку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2007 р. між ВАТ КБ «Хрещатик» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Хрещатик») та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір № 14-586-СП, де відповідно до п. 1.1 кредитного договору банком надано позичальнику кредит у розмірі 80 000 доларів США, який останній зобов'язувався повністю повернути до 07.11.2014 р. (з урахуванням внесених змін до кредитного договору).

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 14.11.2007 р. між останніми було укладено договір застави №14-586-СП-Т від 14.11.2007 р. зі змінами і доповненнями, відповідно до умов якого заставодавець передав у заставу відкритому акціонерному товариству Комерційний банк «Хрещатик», як заставодержателю, належне йому на праві власності рухоме майно, загальною вартістю 237818,00 грн., а саме: формувальна машина з прес-формою для виробництва термоблоку розміром 1000*250*250 в кількості 1 шт., заставною вартістю 184639,00 грн.; вузол попереднього вспінювання (вспінювач) в кількості 1 шт., заставною вартістю 16009,00 грн.; бункер накопичувач (18 м3) в кількості 2 шт., заставною вартістю 6776,00 грн.; вентилятор пневмотранспорту в кількості 2 шт., заставною вартістю 1701,00 грн.; магістраль пневмотранспорту полістиролу в кількості 30 шт., заставною вартістю 455,00 грн.; парогенератор електричний (75 кВт/100 кг пара/год) в кількості 1 шт., заставною вартістю 13258,00 грн.; градирня мала вентиляторна ГВМ-10П в кількості 1 шт., заставною вартістю 6776,00 грн.; повітряний компресор (590 л/хв. з ресивером до 0,27 м3) в кількості 1 шт., заставною вартістю 2919,00 грн.; система зворотної води в кількості 1 шт., заставною вартістю 3829,00 грн.; металева 2-х об'ємна ємкість для акумуляції гарячої води, в кількості 1 шт., заставною вартістю 1456,00 грн.

Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна підтверджено реєстрацію обтяження по типу «застава рухомого майна» щодо наведеного вище переліку рухомого майна, реєстраційний номер запису № 6063833 від 20.11.2007 р. та відповідно до такого запису строк виконання зобов'язань, забезпечених заставою, 07.11.2014 р., термін дії обтяження до 30.05.2018 р.

Крім того, виконання зобов'язань за кредитним договором № 14-586-СП від 14.11.2007 р. забезпечено договором іпотеки адміністративно-виробничої будівлі, яка належить поручителю приватному підприємству «Тарас-П», заставною вартістю 332 970 грн.

Згідно довідки Тернопільського регіонального відділення ПАТ КБ «Хрещатик» № 62/06-1760 від 24.12.2014 р. повідомлено, що станом на 24.12.2014 р. за ОСОБА_2 по кредитному договору № 14-586-СП від 14.11.2007 р. рахується прострочена кредитна заборгованість у загальній сумі 5 407 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24.12.2014 р. становить 85 268,39 грн., Станом на цю ж дату банк не звертався з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З матеріалів справи видно, що згідно заяви постановою головного державного виконавця відділу ДВС Підволочиського РУЮ Шкільняка В.Є. у межах виконавчого провадження №43179694 при виконанні виконавчого листа № 2/604/295/13, виданого 30.04.2014 р. Підволочиським районним судом Тернопільської області, про стягнення на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики в сумі 439 615 грн., три проценти річних у розмірі 23 079,78 грн. та судових витрат на суму 3 441 грн., накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми боргу.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що вартість предмета застави значно перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, тому діями державного виконавця щодо накладення арешту на майно не порушується право позивача. Законом України «Про виконавче провадження» не заборонено накладати арешт на майно, що перебуває у заставі, а державному виконавцю виносити постанови про арешт майна боржника, яке перебуває у заставі. Крім того, позивач не реалізував свого права на звернення на предмет застави у відповідності до вимог чинного законодавства. Також суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача на положення статті 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», які, на думку ПАТ КБ «Хрещатик», свідчать про наявність у нього переважного права на звернення стягнення на предмет застави, оскільки з аналізу законодавства вбачається, що накладення арешту на майно в межах виконавчого провадження не є актом звернення стягнення на майно, а є дією, спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому. Відтак, сам по собі арешт майна боржника у виконавчому провадженні не може порушувати переважне право заставодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває у заставі.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними та зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст.25 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 вказаного Закону передбачено, що державному виконавцю надано право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч.2 ст.57 вказаного Закону, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно ч.3 ст.57 вказаного Закону - постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Судом першої інстанції було встановлено, що постановою державного виконавця від 05.05.2014 р. відкрито виконавче провадження ВП № 43179694 з примусового виконання виконавчого листа № 2/604/295/13 від 30.04.2014 р.

Крім того, державним виконавцем 05.05.2014 р. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу.

Слід зазначити, що державним виконавцем накладено заборону лише на відчуження даного майна, що не перешкоджає боржнику володіти, користуватися цим майном та проводити свою господарську діяльність.

Враховуючи те, що в заяві про відкриття виконавчого провадження в від 30.04.2014 р. стягувач просив державну виконавчу службу накласти арешт на майно боржника та оголосити заборону на його відчуження та для забезпечення реального виконання рішення, головний державний виконавець відділу ДВС Підволочиського РУЮ Шкільняком В.Є. на законних підставах виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.05.2014 р. ВП №43179694.

Твердження позивача про те, що накладення арешту на все рухоме майно ОСОБА_2 порушує право позивача задовольнити свої вимоги до заставодавця, оскільки не дозволяє заставодержателю використовувати засоби захисту своїх прав, передбачених ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу» є помилковим, так як арешт майна здійснюється з метою недопущення можливості відчуження даного майна боржником у майбутньому, після виконання умов договору застави, що ніякою мірою не порушує прав заставодержателя задовольняти свої вимоги за рахунок заставленого майна, оскільки згідно ч.1 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, а тому звернення стягнення на дане майно можливе тільки в інтересах Заставодержателя і виконавчі дії щодо звернення стягнення на дане майно по інших виконавчих провадженнях державним виконавцем проводитися не можуть, натомість, зняття арешту з даного майна може спричинити в подальшому відчуження, втрату майна чи інші негативні наслідки, що унеможливить реальне виконання виконавчого документу, що перебуває у відділі на виконанні.

Крім того, посилання скаржника на те, що накладення арешту на все рухоме майно ОСОБА_2 порушує право позивача задовольнити свої вимоги до заставодавця, оскільки арешт його майна не дозволяє заставодержателю використовувати засоби захисту своїх прав, передбачених п.5.3.., 5.4. Договору застави №14-586-СП-Т від 14.11.2007 р., ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу», ч.1 ст.21 Закону України «Про заставу», ч.1 ст.590 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» також не знаходить свого підтвердження, оскільки арешт майна боржника не перешкоджає та не позбавляє права заставодержателя використовувати засоби захисту своїх прав, зокрема право звертатися до суду про звернення стягнення на предмет застави чи використовувати інші можливості, передбачені умовами договору застави.

Суд першої інстанції, врахувавши всі обставини, правильно вказав, що ані норми Закону України «Про виконавче провадження», ані норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не містять заборони на використання державним виконавцем майна боржника (у тому числі і того, що знаходиться під приватним обтяженням у вигляді застави) в якості джерела примусового виконання виконавчих документів. Натомість з приписів статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що законодавець прямо передбачив можливість звернення державним виконавцем в межах виконавчого провадження стягнення на майно, котре є предметом застави, проте при дотриманні певних умов, визначених Законом.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги апелянта ПАТ КБ "Хрещатик" є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що при винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.05.2014 р. державний виконавець діяв на підставі та в межах правових норм Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга висновків суду першої інстанції не спростовує, відтак задоволенню не підлягає.

У відповідності до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Тернопільського регіонального відділення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" - залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2014 року по справі №819/2809/14-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О. Яворський

С.П. Нос

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 14.04.2015 р.