Справа № 520/93/15-а
Суддя: Прохоров П. А.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/93/15-а
Провадження № 2-а/520/77/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.

за участю секретаря - Козловій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України у Київському районі м. Одеси про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

08 січня 2015 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправним рішення відповідача №9020 від 12.12.2014 року; зобов'язати відповідача призначити, виплачувати і індексувати позивачу пенсію за віком ОСОБА_1, починаючи з 10 грудня 2014 року

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивач є громадянином України, який з листопада 1993 року постійно мешкає в державі Ізраїлі. До виїзду на постійне місце проживання, позивач проживала за адресою: АДРЕСА_2 та отримувала строкову пенсію по інвалідності 2 групи, виплата якої була припинена в зв'язку з виїздом позивача на постійне проживання до іншої країни.

10.12.2014 року представник позивача звернувся до УПФУ в Київському районі м. Одеси з заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, надавши при цьому відповідні документи, та при цьому Паспорт громадянина України ОСОБА_1 надано не було.

12.12.2014 року відповідач ухвалив рішення №9020 про відмову у призначенні пенсії з мотивів відсутності законних підстав для призначення пенсії через ненадання паспорта громадянина України або іншого документа з відміткою про постійне мешкання в Україні, а також відсутність відповідного міжнародного договору між Україною і Ізраїлем.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача звернувся до суду з заявою про вирішення справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про вирішення справи за її відсутності та письмові заперечення проти позову, за якими просила суд відмовити позивачу у задоволенні її вимог як таких що не мають належних правових підстав, та разом з тим вказувала на правомірність дій позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Згідно ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставах яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частинами 1, 2 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон, НОМЕР_1 дійсний до 20.01.2021 року.

З 1993 року ОСОБА_1 постійно проживає в державі Ізраїль, за адресою: Держава Ізраїль, АДРЕСА_1, що підтверджується наданими сторонами поясненнями, та не суперечить іншим доказам та відомостям щодо обставин справи, зокрема про таке свідчить складена від імені ОСОБА_1 у м. Хайфа, Ізраїль, 10.11.2014 року, довіреність на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4, що посвідчена нотаріусом Борода Сасон Мариною.

10.12.2014 року представник позивача звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси з заявою про призначення пенсії за віком ОСОБА_1, надавши при цьому копію пенсійного посвідчення НОМЕР_3 від 05.05.1993 року, копію трудової крижки від 14.11.1962 року, оригінал заяви з банку, від 04.12.2014 року, копію картки платника податків №403-14-07064 від 02.125.2014 року, копію нотаріально посвідченої довіреності №757 від 10.11.2014 року, та паспорта серії КР 005374 від 20.01.2011 року, копію паспорта представника (серії НОМЕР_2 від 24.06.1996). Вказані документи були прийняті співробітником УПФУ в Київському районі м. Одеси без зауважень, що випливає з наданої до суду копії такої заяви.

В заяві про призначення/перерахунок пенсії позивач зазначив розрахунковий рахунок, на який слід перераховувати пенсію - №82763733 в ПАТ КБ "Надра".

Рішенням №9020 від 12 грудня 2014 року УПФУ в Київському районі м. Одеси позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком та роз'яснено, що для призначення пенсії мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, та для призначення пенсії зацікавлена особа має надати ряд документів - зокрема заяву встановленого зразка, паспорт громадянина України, трудову книжку, свідоцтво про народження дитини, диплом про навчання на стаціонарі в училищі, технікумі, інституті (у разі наявності) та довідку про заробітну плату забудь-які 60 календарних місяців поспіль до 01.07.2000 року (за бажанням).

Відповідно до ст.25 Конституції України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною 2 ст.2 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

ОСОБА_1 є громадянином України, та є застрахованою особою в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та має право на отримання пенсії.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за №1-32/2009 (№25-рп/2009) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з п.3.3 мотивувальної частини вищезазначеного рішення, виходячи із правової, соціальної природи пенсії право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, якою є й Країна Ізраїль, на що посилався представник відповідача у своїх запереченнях, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого їй державою права на отримання пенсії у старості. Тому неправомірною є відмова відповідача в прийнятті до розгляду документів для призначення позивачу пенсії за віком з підстави її не проживання на території України.

Разом з тим, вирішуючи справу суд враховує, що крім досягнення пенсійного віку, необхідною умовою для призначення пенсії є наявність відповідного страхового стажу, який в силу частини другої статті 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом та крім того, для призначення пенсії спеціалісти Пенсійного фонду мають визначити заробітну плату (дохід) пенсіонера, зокрема, на підставі довідок про нараховану заробітну плату, що підлягають перевірці первинними документами.

За приписами частини п'ятої статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і пунктів 39, 43 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) територіальний орган Пенсійного фонду не пізніше 10 днів з дня надходження документів про призначення пенсії приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Оскільки за поданою представником позивача заявою про призначення пенсії відповідач відповідного рішення по суті не прийняв, то відповідно до діючого законодавства суд вважає за необхідне зобов'язати УПФУ в Київському районі м. Одеси розглянути цю заяву згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що зазначені висновки кореспондують висновкам, наведеним Вищім адміністративним судом України за наслідками розгляду адміністративної справи №К/800/46110/14 (Постанова від 06.11.2014 року), суд вказує на те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання незаконним Рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси №9020 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком та зобов'язання відповідача розглянути подану представником позивача заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення, із врахуванням встановлених судом обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 25, 33, 46, 152 Конституції України, , ст.2 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст. 8, 51 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 49 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за №1-32/2009 (№25-рп/2009), ст.ст. 6-11, 71, 99, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України у Київському районі м. Одеси про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси №9020 від 12.12.2014 року та скасувати його.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси розглянути подану ОСОБА_1 через представника, ОСОБА_2, заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення та врахуванням встановлених судом обставин.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.А. Прохоров