Справа № 603/710/14-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 р. № 876/10845/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Курильця А.Р.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Монастириському районі Тернопільської області на постанову Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28 до Управління Пенсійного фонду України в Монастириському районі Тернопільської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання нарахувати і виплатити підвищення до пенсії, як «дітям війни»,-

встановив:

08.09.2014 позивачі направили до суду адміністративний позов, в якому просять визнати неправомірними дії відповідача та зобов'язати нарахувати і виплатити позивачам підвищення до пенсії у відповідності до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01.01.2014.

Обґрунтовуючи свої позовні вимог, позивачі посилаються на те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» вони є особами, яким відповідно до цього Закону надано статус дитини війни. Згідно із статтею 6 вказаного Закону їм має виплачуватись підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, однак таке виплачувалось не в повному обсязі.

Ухвалою суду першої інстанції від 16.10.2014 позовні вимоги за період з 01.01.2014 по 07.03.2014 - залишено без розгляду.

Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 16.10.2014 позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача та зобов'язано його нарахувати і виплатити позивачам підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму, для осіб, які втратили працездатність, за період з 08.03.2014 по 02.08.2014 включно, з відрахуванням фактично проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята в порядку скороченого провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України апеляційний розгляд цієї справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивачі в розумінні статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є дітьми війни, що підтверджується відповідним посвідченням.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, яка виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно із положеннями частини 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними нормативними актами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач нарахування та виплату позивачам підвищення до пенсії, як дітям війни здійснював із порушенням спеціального законодавства.

Враховуючи викладені вище нормативно-правові положення, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, про наявність у позивача права на отримання підвищення до пенсії як дитині війни, у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

При цьому, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги позивачів тільки за період з 08.03.2014 (у межах строку звернення до адміністративного суду) по 02.08.2014, оскільки починаючи з 01.01.2014 Закон України «Про державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 719-VII) (до 03.08.2014) не містив жодної норми, яка б обмежувала у 2014 році пряме застосування ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Проте, Законом № 719-VII в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 № 1622-VII (далі - Закон № 1622-VII), встановлено, що норми і положення ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

При цьому, необхідно врахувати, що згідно з Прикінцевими положеннями Закону № 1622-VII, останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відтак, враховуючи те, що вказаний Закон був опублікований 02.08.2014 в офіційному виданні «Голос України», то такий набрав чинності з 03.08.2014.

Разом із цим, суд першої інстанції правильно вказав, що нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії як дитині війни, слід проводити з урахуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки чинним законодавством України розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. Відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Таким чином, посилання апелянта на те, що до цих правовідносин не підлягає застосуванню положення ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», є необґрунтованими та безпідставними.

Також, суд не може взяти до уваги посилання апелянта на те, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, а фінансування виплат, пов'язаних із застосуванням Закону України «Про соціальний захист дітей війни» проводиться із державного бюджету, оскільки відсутність фінансування з державного бюджету коштів на витрати пов'язані із виплатою дітям війни підвищення до пенсії згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» не може бути підставою для невиконання положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Ця правова позиція суду, узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 08 листопада 2005 року в справі «Кечко проти України» зазначив, що держава самостійно визначає, які надбавки виплачувати своїм працівникам з бюджету. Держава може вводити, припиняти або закінчувати виплату цих надбавок. Проте, якщо правове положення, що діє, передбачає виплату певних надбавок, і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, поки відповідне положення є таким, що діє (п. 23). Одночасно Європейський Суд з прав людини не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність засобів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п. 26).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Монастириському районі Тернопільської області - залишити без задоволення, а постанову Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2014 року у справі № 603/710/14-а (2-а/603/48/2014) - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

А.Р. Курилець