Справа № 816/4970/14
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 р.Справа № 816/4970/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської міської ради на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2015р. по справі № 816/4970/14

за позовом Першого заступника прокурора міста Полтави

до Полтавської міської ради третя особа ОСОБА_1

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Перший заступник прокурора міста Полтави, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської міської ради, третя особа - ОСОБА_1, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Полтавської міської ради від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1".

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2015р. по справі № 816/4970/14 позов задоволено.

Відповідач, не погоджуючись із постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2015р., подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповноту дослідження обставин у справі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Третя особа в судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити.

Представник позивача (прокурор) в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував в повному обсязі, наполягаючи на законності і обґрунтованості постанови суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін і третьої особи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що прокуратурою міста Полтави проведено перевірку діяльності Полтавської міської ради з питань додержання вимог Земельного і Водного кодексів України та іншого законодавства у сфері регулювання містобудівної діяльності.

Перевіркою встановлено, що Полтавською міською радою 25 вересня 2014 року прийнято рішення "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1".

Вказаним рішенням надано ОСОБА_1 згоду на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволено розробити проект землеустрою щодо встановлення та винесення в натуру меж прибережної захисної смуги р. Ворскла в межах земельної ділянки по АДРЕСА_1; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною. площею 0,1321 га по АДРЕСА_1, із земель, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Полтава (землі водного фонду, для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних і туристичних цілей.) з дотриманням режиму використання прибережної захисної смуги р. Ворскла (а.с. 19).

Колегія суддів, надаючи оцінку вказаному рішенню, виходить з того, що за своєю правовою природою воно є актом індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень, який носить дозвільний характер та не породжує виникнення, передачу права власності та/або права користування на будь-які об'єкти, та виходить з наступного.

Так, з матеріалів справи слідує, що за результатами проведеної перевірки прокуратурою м. Полтави направлено Полтавському міському голові подання про усунення порушень вимог Земельного і Водного кодексів України від 23 жовтня 2014 року № 119-8417 вих. 14, відповідно до якого постановлені наступні вимоги: - невідкладно розглянути подання та вжити заходи до усунення порушень вимог Земельного і Водного кодексів України, а також причин та умов, що їм сприяють; - скасувати рішення від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1"; про наслідки розгляду подання та вжиті заходи інформувати прокуратуру м. Полтави не пізніше 15-денного терміну з дня його отримання (а.с. 11-14).

Відповідачем відхилено подання в частині скасування рішення від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1", про що винесено рішення від 25 листопада 2014 року (а.с. 33).

Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону України "Про прокуратуру" відповідний прокурор має бути повідомлений про результати розгляду подання та вжиті заходи у визначений ним строк, що обчислюється з дня отримання подання та не може бути меншим 10 днів.

За приписами статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у разі відхилення подання в цілому чи частково або неповідомлення прокурора про результати розгляду подання, а також якщо подання не вносилося, прокурор може звернутися до суду щодо:1) визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; 2) визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; 3) визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій.

Для звернення прокурора з позовом до суду встановлюється 15-денний строк, що обчислюється з дня одержання повідомлення про відхилення подання або в разі неповідомлення прокурора про результати розгляду подання з дня закінчення визначеного прокурором строку для його розгляду.

Відповідно до частини другої статті 60 КАС України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням).

До прокуратури м. Полтави 04.12.2014 року надійшло рішення Полтавської міської ради від 25.09.2014 року, а 17.12.2014 року прокурор звернувся до суду з вказаним позовом.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного правового акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

У ч. 10 цієї статті передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Повноваження міської ради визначені статтею 143 Конституції України та статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Так відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відповідно до пункту 34 частини 2 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, крім іншого, питання регулювання земельних відносин.

Рішенням Полтавської міської ради від 25 вересня 2014 року: надано ОСОБА_1 згоду на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволено розробити: проект землеустрою щодо встановлення та винесення в натуру меж прибережної захисної смуги р. Ворскла в межах земельної ділянки по АДРЕСА_1; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1321 га по АДРЕСА_1 із земель, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Полтава (землі водного фонду, для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних і туристичних цілей) з дотриманням режиму використання прибережної захисної смути р. Ворскла. З метою впорядкування адресного плану міста надано земельній ділянці для експлуатації та обслуговування адресу - Низова, 9а. Затверджено документацію із землеустрою (а.с. 19).

Підставою для винесення такого рішення послугувала заява ОСОБА_1 із заявою про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятівною станцією та дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01321 га за адресою АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування існуючих споруд від 02 вересня 2014 року (вх. № Ш04.1-01/2335) (а.с. 24).

До вказаної заяви, ОСОБА_1 долучено графічні матеріали, пояснювальна записка, експлікація (а.с. 25-29).

В подальшому додатково додано доповідну записку Управління з питань містобудування та архітектури від 12 вересня 2014 року № 01-02-21/294 та лист Полтавського обласного управління водних ресурсів від 09 вересня 2014 року № 01-2/1081 (а.с. 30-31).

Окрім того, при вирішенні клопотання ОСОБА_1 про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятівною станцією, відповідач виходив з того, що споруди комплексу належать на праві власності третій особі.

Як доказ підтвердження такого права Полтавською міською радою розцінено заочне рішення Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року у справі № 553/1073/14-ц, відповідно до якого визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудовані: пункт охорони літ. "А-1" площею 13,9 кв.м., баня літ. "Б-2" площею 77,1 кв.м., вбиральню літ. "В-1" площею 4,4 кв.м., навіс літ. "Г", навіс літ. "Д", тимчасова будівля літ. "Е", тимчасова будівля літ. "Є", навіс літ. "Ж", огорожа №1, ворота № 2, піч №3 по АДРЕСА_1 в м. Полтаві.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доказів на підтвердження набрання законної сили вказаним рішенням станом на момент звернення ОСОБА_1 з даною заявою до відповідача та станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, відповідач не надав.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що станом на момент звернення ОСОБА_1 з даною заявою до відповідача та станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, у Полтавської міської ради була наявна копія вказаного заочного рішення суду без відміток про набрання ним законної сили, що підтверджується долученою до матеріалів справи оригіналом супровідного листа Ленінського районного суду м. Полтави про направлення заочного рішення Полтавській міській раді (з відміткою відповідача на ньому про реєстрацію вхідної кореспонденції) та копією такого заочного рішення, яка отримана Полтавською міською радою за результатами судового розгляду, і не містить відмітки про дату набрання таким рішенням законної сили (а.с. 93-94).

Колегія суддів також звертає увагу, що графічні матеріали та експлікація, які приєднанні до заяви ОСОБА_1 про надання згоди на подальше розміщення "комплексу відпочинку з рятівною станцією", не є правовстановлюючими документами згідно вимог чинного законодавства, а отже, не можуть підтверджувати право власності ОСОБА_1 на вказані об'єкти нерухомого майна.

Крім того, з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2014 року, (а.с. 34) та станом на 06.04.2015 р. встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про право власності та про реєстрацію речових прав на об'єкти за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, АДРЕСА_1.

Відповідачем при розгляді заяви ОСОБА_1 та на момент прийняття оскаржуваного рішення, вказана інформація не з'ясовувалася, і витяг не отримувався, тобто відповідачем не було з'ясовано чи відповідає дійсності інформація, зазначена ОСОБА_1 в заяві щодо нерухомого майна та не з'ясовано чи зареєстровано право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 за вказаною адресою у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно ч. 6 тієї ж статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проте, у заяві, яка подана ОСОБА_1, не зазначено цільове призначення земельної ділянки, що вказує про невідповідність її вимогам статті 118 Земельного кодексу України та унеможливлює надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідно до частини 1 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Натомість, листом Полтавського обласного управління водних ресурсів від 09 вересня 2014 року № 01-2/1081 зазначено та не заперечується відповідачем, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Ворскла і відноситься до земель водного фонду та зауважено про неможливість надання вказаним органом погодження на відведення такої земельної ділянки.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України "Про охорону земель" визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 60 того ж кодексу встановлено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Відповідно до положень статті 61 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.

Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватися, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом.

Вказані норми кореспондуються з положеннями статей 88 та 89 Водного кодексу України.

Згідно зі статтею 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Згідно норм статті 89 того ж кодексу об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно зі ст.59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що третьою особою не було дотримано вимог вище переліченого законодавства, що призвело до їх порушення відповідачем.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, виходячи з системного аналізу викладених норм, відповідач, будучи зобов'язаних діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, мав підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.

Вимагаючи скасувати спірне рішення, прокурор у своїй позовній заяві та у поданні посилався саме на скасування заочного рішення Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року у справі № 553/1073/14-ц по провадженню № 3/553/648/2014, що стало підставою для винесення спірного рішення Полтавською міською радою.

Заочним рішенням Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року у справі № 553/1073/14-ц по провадженню № 3/553/648/2014 позовну заяву ОСОБА_1 до Полтавської міської ради та виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа по справі - Виробничо-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю "Саланг", Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, Державна інспекція сільського господарства в Полтавській області про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва - задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1) право власності на самочинно збудовані: пункт охорони літ. "А-1" площею 13,9 кв.м., баня літ. "Б-2" площею 77,1 кв.м., вбиральню літ. "В-1" площею 4,4 кв.м., навіс літ. "Г", навіс літ. "Д", тимчасова будівля літ. "Е", тимчасова будівля літ. "Є", навіс літ. "Ж", огорожа №1, ворота № 2, піч №3 по АДРЕСА_1 (а.с. 87-88).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 07 жовтня 2014 року апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м. Полтави в інтересах держави в особі Полтавської міської ради - задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 травня 2014 року - скасовано. Постановлено по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавської міської ради та виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва - відмовлено повністю (а.с. 89-92).

Вказаним рішенням апеляційної інстанції встановлено наступне.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка здійснила самочинне будівництво, будучи належним користувачем земельної ділянки, відповідач по справі - територіальна громада м. Полтави, як власник земельної ділянки не заперечує проти визнання за нею права власності на вказані об'єкти самочинного будівництва, звернення позивача до Інспекції ДАБК в Полтавській області з приводу введення в експлуатацію самочинних будівель є дотриманням встановленої законом процедури, а самочинне будівництво не порушує права інших осіб.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

За загальним правилом ч.ч. 1-3 ст. 376 ЦК України нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Як встановлено по справі, рішення про надання у користування ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки Полтавською міською радою не приймалось, а дія договору суборенди землі від 08 вересня 2010 року згідно його умов припинена 05 березня 2012 року внаслідок закінчення строку, на який договір було укладено, та припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 18.06.2012 р. внесено відповідний запис.

Крім того, як вбачається з проколу № Пр3/08 засідання тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтава від 25 квітня 2014 року, зазначена земельна ділянка розміщена в межах території рекреаційного призначення - у прибережній захисній смузі р. Ворскла.

Відповідно до ч. 1, п. "г" ч. 2 ст. 61 Земельного кодексу України, ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідромеханічних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

За вказаних обставин, передбачених законом підстав визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудоване нерухоме майно по справі не встановлено, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України та підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

У відповідності до положень статті 319 Цивільного процесуального кодексу України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини.

В силу наведеної норми процесуального закону обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 07.10.2014 у справі № 553/1073/14-ц, що набрало законної сили, мають преюдиційне значення при вирішенні спору у цій справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2015р. по справі № 816/4970/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Григоров А.М. Подобайло З.Г.
Повний текст ухвали виготовлений 17.04.2015 р.