Справа № 2а-1970/1473/12
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року Справа № 9104/96164/12

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Макарика В.Я., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року у справі за позовом прокурора Монастириського району в інтересах держави в особі управління Пенсійного фонду України в Монастириському районі Тернопільської області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

прокурор Монастириського району в інтересах держави в особі управління Пенсійного фонду України в Монастириському районі Тернопільської області звернувся в сцд першої інстанції з адміністративним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 в якому просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 2712, 39 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року позов задоволено, вирішено стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 заборгованість зі сплати страхових внесків в сумі 2754, 61 грн. на користь управління Пенсійного фонду України в Монастириському районі на рахунок р/р НОМЕР_1 в Тернопільське ОУ АТ «Ощадбанк», МФО 338545.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що вона зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності Монастириською районною державною адміністрацією Тернопільської області 06.09.1994 року та у періоді виникнення спору перебувала на спрощеній системі оподаткування.

У відповідності до чинного на час виникнення спору п. 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності» №727/98 від 03.07.1998 року (дію Указу припинено згідно із Законом N 4014-УІ (4014- 17) від 04.11.2011) суб'єкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку. Відповідно до п. 6 Указу суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Пунктом 3 Указу передбачено, що відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до місцевого бюджету - 43 відсотки; до Пенсійного фонду України - 42 відсотки; на обов'язкове соціальне страхування - 15 відсотків.

Указ Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» ( № 727-98) не суперечить положенням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ( №1058-03) та у даному випадку підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну підтримку малого підприємництва» (№ 2063-00), спрощена система оподаткування передбачає заміну сплати встановлених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів) сплатою фіксованого податку. Законом України «Про систему оподаткування» (№ 1251-91) збір на обов'язкове державне пенсійне страхування віднесено до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів) п. 17 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування».

Крім цього апелянт зазначає, що, Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва в інформаційному листі від 18.08.2004р. № 5641 «Про сплату страхових внесків суб'єктами підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований, єдиний податок)» роз'яснює, що суб'єкти підприємницької діяльності сплачують внески до Пенсійного фонду України згідно до Указу Президента України і звільняються від сплати від страхових внесків в розмірі 32 %.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення на час виникнення спору був Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року N 2181 -III. Даний Закон є спеціальним законом в сфері погашення зобов'язань зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, а тому до даного випадку має застосовуватись спеціальна норма, закріплена в ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», а саме: сума податкового зобов'язання (в даному випадку зобов'язання зі сплати зборів на обов'язкове пенсійне страхування) має визначатись не пізніше 1095 днів. Якщо протягом зазначеного строку орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. А тому апелянт вважає, що при визначенні суми заборгованості, що підлягає стягненню суд першої інстанції помилково виходив з положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема, ст. 106 цього Закону, яка передбачає, що строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Цивільного кодексу України, якими встановлено строки позовної давності. Так, положення спеціального для даного випадку Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» доповнюються приписами ст. 258 ЦК України, відповідно до якої для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Таким чином, Цивільним кодексом України не допускається винятків із даного правила, тобто не допускається встановлення спеціальним законом норм про незастосування до певних випадків правил позовної давності взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Фінансові санкції, застосовані до неї рішенням управління ПФУ в Монастириському районі від 17.03.2009 року №45 є також різновидом адміністративно-господарських санкцій.

Статтею 250 Господарського кодексу України передбачено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - підприємець Монастириською районною державною адміністрацією 06.09.1994 року. Відповідно до довідки - розрахунку заборгованості та рішенням про застосування фінансових санкцій та нарахування пені № 45 від 17.03.2009 року, відповідач станом на 01.03.2012 року має заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до управління Пенсійного фонду України в Монастириському районі на загальну суму 2754,61 грн. в тому числі 2412,39 грн. недоїмки, 246,98 грн. штрафних санкцій та 95,24 грн. пені. Дана сума заборгованості виникла до 01 січня 2011 року і станом на дату розгляду справи в суді першої інстанції страхувальником не погашена, що у свою чергу підтверджується картками особового рахунку страхувальника юридичної особи або фізичної особи.

Розглядаючи спір суду першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до п. 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» на період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» підприємство являється платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування та повинно сплачувати збір до Пенсійного фонду України відповідно до цього закону.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідач є платником страхових внесків. Згідно з ст. 15 даного Закону страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік. Частиною 6 та частиною 12 ст. 20 цього Закону страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до ч. 2 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, передбачені цим Законом, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Також судом з'ясовано, що у зв'язку з несвоєчасною сплатою страхувальником страхових внесків на загальну суму 2754,61 грн. позивачем було надіслано відповідачу вимогу № Ф 31 від 01.05.2009 року.

З огляду на викладене, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року у справі по справі № 2а-1970/1473/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.Я. Макарик

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 10.04.2015 року