Справа № 826/8206/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.04.2015р. м. Київ К/800/5887/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
на постановуКиївського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014
у справі № 826/8206/13-а
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Мобіліс-А»
доДержавної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби
провизнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мобіліс-А» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби, в якому просить визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.04.2013 за № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2013 у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2013 скасовано та адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіліс-А» задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки вважає, що її було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне:

- відповідачем проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ПП «Єврофасад-Черкаси» за період червень, липень, серпень, жовтень, листопад 2012 року, за результатом якої складено акт № 379/22.2/24575722 від 08.04.2013;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем пп.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України (в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на суму 213 480,00 грн.) та пп.пп.198.2, 198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України (в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 203 314,00 грн.);

- на підставі названого акту перевірки відповідачем прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення № від 24.04.2013, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 254 143 ,00 грн. (з яких: 203 314,00 грн. - основний платіж та 50 829,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення № від 24.04.2013, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 266 850,00 грн. (з яких: 213 480,00 грн. - основний платіж та 53 370,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Висновок контролюючого органу про те, що господарські операції, які вчинені між позивачем та ПП «Єврофасад-Черкаси», носять фіктивний характер, обґрунтований матеріалами кримінального провадження відносно засновника та директора ПП «Єврофасад-Черкаси», на підставі якого податковим органом ставиться під сумнів господарська діяльність вказаного підприємства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, погоджуючись з позицією податкового органу, мотивував своє рішення тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження правомірності дій позивача щодо формування податкового кредиту та валових витрат на підставі документів, складених ПП «Єврофасад-Черкаси».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що поданими позивачем доказами підтверджується факт реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Оскільки згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з нормами Податкового Кодексу України.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків контрагентом-продавцем товарів (послуг) та порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

Дослідивши подані позивачем докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем підтверджено факт реального здійснення господарських операцій з його контрагентом, а первинні документи, в тому числі, акти приймання виконаних будівельних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за червень, липень та серпень 2012 року, складені на підставі їх здійснення, оформлені з дотриманням вимог, встановлених чинним законодавством. При цьому, зазначеними актами позивач передав генеральному замовнику будівельні роботи, які були виконані, в тому числі, ПП «Єврофасад-Черкаси» (до актів приймання виконаних будівельних робіт, що підписані між ТОВ «Мобіліс-А» та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Центробуд», включений перелік робіт, найменування яких міститься в договірній ціні, локальних кошторисах, актах приймання виконаних будівельних робіт, складених на підставі договорів підряду № 010612 від 04.06.2012 та № 280912 від 28.09.2012).

Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції також послався на відсутність доказів того, що позивач (замовник робіт) здійснював контроль і технічний нагляд виробів відповідно до п.8.2 договорів; доказів того, що позивач має у власності та/або у користуванні складські приміщення, що зазначені складські приміщення перебували під охороною та передавалася двічі на день (вранці та ввечері) відповідно до п.п. 7.4-7.6 договорів; доказів наявності побутових приміщень, поставлених матеріальних ресурсів.

Однак, як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, судом першої інстанції такі докази не витребовувалися, у зв'язку з чим посилання на їх відсутність є необґрунтованими.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, який не погодився з позицією суду першої інстанції та відповідача про те, що факт порушення відносно директора ПП «Єврофасад-Черкаси» кримінальної справи за ст.212 КК України є достатнім доказом наявності порушень вимог податкового закону в частині взаємовідносин позивача з даним контрагентом, оскільки такий доказ не містить у собі інформації стосовно предмету доказування у даній справі, а матеріали справи не містять доказів набрання законної сили вироком суду в цій кримінальній справі.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, який, встановивши реальність операцій та факт взаєморозрахунків між позивачем та його контрагентом, не знайшов підстав вважати неправомірним формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат на підставі розрахунків, проведених за наслідками здійснених господарських операцій.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається відповідач у касаційній скарзі, та вважає, що суд повно встановив обставини у справі та надав їм належну правову оцінку на підставі законодавства, що підлягало застосуванню до спірних відносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді В.В. Кошіль

О.А. Моторний