Справа № 2а-2780/12/1070
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" квітня 2015 р. м. Київ К/800/51518/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Загороднього А.Ф.

Сіроша М.В.

при секретарі судового засідання: Чайці О.С.,

розглянувши касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року

та постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року

по справі № 2а-2780/12/1070

за позовом Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат»

до Іванківської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби

про визнання дій незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильський спецкомбінат» звернулось до суду з позовом до Іванківської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби про визнання протиправними дій із донарахування податку з доходів фізичних осіб та виплачену надбавку за вахтовий метод роботи на суму 1638480,00 грн., податку на прибуток підприємств, які перебувають у державній власності, на суму 39523,00 грн. та на суму 226624,83 грн., нарахування штрафної санкції у розмірі 376079,00 грн., скасування податкових повідомлень-рішень від 06 червня 2012 року №, № в частині донарахування 39523,00 грн. (нарахування єдиного соціального внеску на фонд заробітної плати працівників - інвалідів у більшому розмірі) та в частині 335290,37 грн. (нарахування амортизації основних засобів загальновиробничого призначення), а також № в повному обсязі.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року позов задоволено частково, визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 06 червня 2012 року № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на 374813,00 грн. та № повністю; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року в частині відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення від 06 червня 2012 року №0 та ухвалено в цій частині нову постанову про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 06 червня 2012 року №0. В інший частині постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року залишено без змін.

Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року в повному обсязі та постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року в частині задоволення позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що посадовими особами відповідача проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25.01.2011 року по 31.12.2011 року.

Внаслідок проведеної перевірки 06 червня 2012 року Іванківською МДПІ Київської області прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №0, яким за порушення п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164, п. 177.8 ст. 177 Податкового кодексу України позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на 2014800,00 грн., у тому числі за основним платежем 1638721,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 376079,00 грн.;

- №, яким за порушення п. 135.1 ст. 135, п. 137.1, пп. 137.2.3 п. 137.2, п.137.4, п. 137.16 ст. 137, п. 138.8, абз. а), б) пп. 138.10.1 п. 130.10, пп. 138.12.2 п. 138.12 ст.138, п. 143.1 ст. 143, п. 144.1, п. 144.3 ст. 144 Податкового кодексу України позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток підприємств за основним платежем 551166,00 грн.;

- №, яким за порушення п. 1, п. 2 Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №138 позивачу збільшено частину прибутку господарських організацій на 30000,00 грн., у тому числі за основним платежем 25776,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 4224,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення від 06 червня 2012 року №0 та приймаючи в цій частині нову постанову про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що виплата надбавок до тарифних ставок та посадових окладів працівникам, робота яких виконується вахтовим методом, постійно проводиться в дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не входить до фонду оплати праці, тому не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника відповідно до підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Однак, з такими висновками апеляційного суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Підпунктом 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що для цілей справляння податку на доходи фізичних осіб заробітною платою вважається основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

В силу приписів Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додатковою заробітною платою вважається винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до пункту 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 (далі - Інструкція № 5), до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Поряд з цим, будь-яке підприємство-роботодавець може виплачувати (надавати) своїм працівникам інші виплати, що не належать до фонду оплати праці та не включаються до показників обчислення середньої заробітної плати (економічного показника, що використовується для оплати часу відпусток, компенсацій, пенсійних і соціальних виплат тощо).

Разом з тим, основним критерієм щодо віднесення до заробітної плати для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб будь-яких виплат, що провадяться роботодавцем своїм працівникам, є їх зв'язок з виконанням таким працівником роботи відповідно до трудового договору, укладеного з таким роботодавцем.

Таким чином, для цілей справляння податку на доходи фізичних осіб при визначенні складових заробітної плати з метою їх оподаткування слід враховувати усі виплати, зазначені у Інструкції № 5, які згідно з вимогами податкового законодавства підлягають оподаткуванню цим податком, незалежно від того, чи входять вони до фонду оплати праці або до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці та не включаються до показників обчислення середньої заробітної плати.

Порядок оплати праці працівників, які працюють за вахтовим методом роботи, визначено розділом 4 Тимчасового положення про вахтовий метод організації робіт на підприємствах Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 20.05.1999 року № 147, відповідно до приписів якого вказаним особам за кожний день перебування на вахті виплачується надбавка за вахтовий метод роботи в розмірі, передбаченому колективним договором.

Статтею 165 Податкового кодексу України визначено перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що деякі види виплат, які в силу приписів Інструкції № 5 не включаються до фонду оплати праці, віднесені також до доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу для цілей справляння податку на доходи фізичних осіб.

Разом з тим, надбавка за вахтовий метод роботи у визначеному статтею 165 Податкового кодексу України переліку доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, відсутня, тобто є доходом фізичної особи, з виплати якого утримується податок на доходи фізичних осіб.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що надбавка за вахтовий метод роботи є обов`язковою грошовою виплатою, що надається працівнику його роботодавцем у зв'язку з відносинами трудового найму на підприємстві, що підпорядковується Міністерству надзвичайних ситуацій України та функціонує за вахтовим методом.

Щодо іншої частини позовних вимог, то колегія суддів погоджується з висновками про наявність підстав для їх задоволення.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати встановлено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Відповідно до статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є страхувальники, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, у тому числі роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно частини п`ятої статті 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у відсотках до визначеної абзацом першим пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (за винятком винагороди за цивільно-правовими договорами) відповідно до класів професійного ризику виробництва, до яких віднесено платників єдиного внеску, з урахуванням видів їх економічної діяльності. Так, для страхувальників, що віднесені до класу професійного ризику виробництва №65 (яким є позивач), єдиний внесок встановлюється у розмірі 42,61 відсотка визначеної бази нарахування.

Частиною тринадцятою статті 8 Закону № 2464 визначено, що єдиний внесок для підприємств, установ і організацій, в яких працюють інваліди, встановлюється у розмірі 8,41 відсотка визначеної пунктом 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску для працюючих інвалідів.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, обчислення позивачем єдиного внеску за період з квітня по грудень 2011 року здійснювалось на підставі бухгалтерських та інших документів, у тому числі кадрових, відповідно до яких проводиться нарахування заробітної плати працівникам.

Також, як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, усі працівники підприємства проходять обов`язковий медичний огляд, проте, жодних визначених чинним законодавством України медичних документів, які б містили інформацію про встановлення 12 особам групи інвалідності, наведеними громадянами до підприємства не подавалось.

В силу приписів статті 32 Конституції України, Законів України «Про інформацію» та «Про захист персональних даних» медична інформація, тобто свідчення про стан здоров'я людини, історія хвороби, мета запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, є інформацією з обмеженим доступом. Поширюватися, передаватися третім особам така інформація може винятково за згодою особи, якої вона стосується.

Пунктом 3.13 розділу III Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 року № 21-5 на виконання вимог Закону №2464, визначено, що підтвердженням встановлення працівнику інвалідності є завірена копія довідки з акта огляду в медико-соціальній експертній комісії про встановлення групи інвалідності. Завірення копії довідки здійснюється безпосередньо підприємством, установою або організацією, зазначеними у пунктах 3.11 - 3.13 цієї Інструкції.

Отже, підприємство - роботодавець зобов'язано нараховувати та сплачувати єдиний внесок за спеціальною ставкою від бази нарахування єдиного внеску для працівника - інваліда з моменту надання таким працівником копії довідки МСЕК, яка на день подання повинна бути завірена печаткою підприємства і має зберігатись в бухгалтерських та кадрових документах підприємства.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, нараховуючи єдиний внесок у період з квітня по грудень 2011 року за ставкою 42,61 % на суми нарахованої заробітної плати 12 працівникам, був обізнаний про встановлення вказаним працівникам груп інвалідності. Обставини, що свідчать про подання наведеними громадянами довідок МСЕК, з моменту отримання яких у підприємства виникає безумовний обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний внесок за ставкою 8,41 % замість ставки 42,61 % за вказаний вище період, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, відповідно до частини другої статті 8 Закону №2464 податкове законодавство не регулює порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску.

Обов'язок щодо здійснення контролю за дотриманням платниками єдиного внеску вимог Закону № 2464 відповідно до положень статті 14 цього Закону покладено на Пенсійний фонд України та його територіальні органи.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням Пенсійного фонду України в Іванківському районі Київської області було проведено планову перевірку з питань правильності нарахування, обчислення і сплати Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильський спецкомбінат» єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.02.2011 року по 01.03.2012 року.

Під час проведення перевірки посадовими особами територіального органу Пенсійного фонду України не встановлено порушень по нарахуванню та сплаті позивачем єдиного внеску по згаданим 12 працівникам позивача, що підтверджується актом від 23.03.2012 року № 17.

Відповідно до абз. а) пп. 138.10.1 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються загальновиробничі витрати на управління виробництвом (оплата праці працівників апарату управління цехами, дільницями відповідно до законодавства тощо; внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 цього розділу, та медичне страхування працівників апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо).

Згідно п. 143.1 ст. 143 Податкового кодексу України до складу витрат платника податку відносяться суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, у розмірах і порядку, встановлених законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком про відсутність з боку позивача порушень податкового законодавства під час включення до складу витрат платника податків за II - IV квартали 2011 року сум єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Також, як вбачається з матеріалів справи, перевіркою правильності нарахування амортизації основних засобів, які включаються до собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, встановлено, що позивач нарахував амортизацію на основні засоби, які безпосередньо не пов'язані з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг, що є порушенням вимог п. 138.8 ст. 138, пп. 138.10.1 п. 138.10 ст. 138, п.144.1, п. 144.3 ст. 144 Податкового кодексу.

Так, пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до пункту 144.1 статті 144 Податкового кодексу України амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів, нематеріальних активів та довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності; витрати на самостійне виготовлення основних засобів вирощування довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності, в тому числі витрати на оплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні таких основних засобів; витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що перевищують 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного року; витрати на капітальне поліпшення землі, не пов'язане з будівництвом, а саме іригацію, осушення та інше подібне капітальне поліпшення землі; капітальні інвестиції, отримані платником податку з бюджету, у вигляді цільового фінансування на придбання об'єкта інвестування (основного засобу, нематеріального активу) за умови визнання доходів пропорційно сумі нарахованої амортизації по такому об'єкту відповідно до положень підпункту 137.2.1 пункту 137.2 статті 137 цього Кодексу; сума переоцінки вартості основних засобів, проведеної відповідно до статті 146 цього Кодексу; вартість безоплатно отриманих об'єктів енергопостачання, газо- і теплозабезпечення, водопостачання, каналізаційних мереж, побудованих споживачами на вимогу спеціалізованих експлуатуючих підприємств згідно з технічними умовами на приєднання до вказаних мереж або об'єктів.

Згідно положень підпункту 145.1.2 пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України нарахування амортизації здійснюється протягом строку корисного використання (експлуатації) об'єкта, який встановлюється наказом по підприємству при визнанні цього об'єкта активом (при зарахуванні на баланс), але не менше, ніж визначено в пункті 145.1 і призупиняється на період його виводу з експлуатації (для реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання, консервації та інших причин) на підставі документів, які свідчать про виведення таких основних засобів з експлуатації).

За прямолінійним методом нарахування амортизації річна сума амортизації визначається діленням вартості, яка амортизується, на строк корисного використання об'єкта основних засобів (підпункт 145.1.5 пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України).

Пунктом 144.3 статті 144 Податкового кодексу України визначено, що не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел фінансування: витрати бюджетів на будівництво та утримання споруд благоустрою та житлових будинків, придбання і збереження бібліотечних і архівних фондів; витрати бюджетів на будівництво та утримання автомобільних доріг загального користування; витрати на придбання та збереження Національного архівного фонду України, а також бібліотечного фонду, що формується та утримується за рахунок бюджетів; вартість гудвілу; витрати на придбання/самостійне виготовлення та ремонт, а також на реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів.

Термін «невиробничі основні засоби» означає необоротні матеріальні активи, які не використовуються в господарській діяльності платника податку.

Як вбачається з матеріалів справи, у період виникнення спірних правовідносин позивачем здійснювалось нарахування амортизації за прямолінійним методом на такі зараховані на баланс об`єкти основних засобів як, зокрема: гуртожитки, профілакторій, їдальні, будинки житлові, контрольно-пропускні, оперативно-диспетчерські та командно-диспетчерські пункти, пункт спеціальної (радіаційної) обробки, під'їзні та залізничні колії, автодороги («Луб'янка - Кливлини», «Прип`ять - Буряківка»), пожежні вежі, пожежні водойми та водозабори.

На підтвердження того, що вказані основні засоби використовуються у господарській діяльності позивача, в матеріалах справи наявні: інвентарні картки обліку основних засобів, договори про надання у користування будівель у зоні відчуження організаціям, підприємствам та установам, наказ Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 09.12.2010 року №1086 «Про реформування державних підприємств зони відчуження», передавальні акти, накази позивача від 30.03.2011 року № 29 «Про пожежонебезпечний період», від 31.03.2011 року №32 «Про виконання плану заходів щодо посилення пожежної безпеки на об`єктах структурних підрозділів Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат», акти перевірки придатності до експлуатації пожежно-оглядових веж та пожежних водойм, наряди - акти на виконання робіт, пов`язаних з утриманням пожежно-оглядових веж і водойм, покраскою та ремонтом огорож, захистом від корозії, розчищенням просік і доріг протипожежного призначення, мобілізаційний план залучення сил та засобів гасіння пожеж в лісових масивах, на перелогах і торфовищах на 2011 - 2015 роки, погоджений з Державним агентством з управління зоною відчуження, товарні звіти, накладні, акти про продаж готової продукції кухні тощо.

Також, із наявної в матеріалах справи довідки з ЄДРПОУ вбачається, що позивач здійснює господарську діяльність, пов`язану з постачанням пари, гарячої води та кондиційованого повітря, будівництвом житлових і нежитлових будівель, лісівництвом та іншою діяльністю у лісовому господарстві, охороні громадського порядку та безпеки, інжинірингу, геології та геодезії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з метою виконання покладених на Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильський спецкомбінат» завдань, пов'язаних з організаційно-технічним забезпеченням управління зоною відчуження, проведенням радіаційного та дозиметричного контролю, профілактикою та гасінням лісових пожеж, позивачем експлуатуються пожежні вежі, пожежні водойми та водозабори, контрольно-пропускні, оперативно-диспетчерські та командно-диспетчерські пункти, пункти спеціальної (радіаційної) обробки, під'їзні та залізничні колії, автодороги «Луб'янка - Кливлини», «Прип`ять - Буряківка». Слід також зазначити, що вказані автодороги не відносяться до доріг загального користування Київської області, перелік яких визначено розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 14.09.2006 року № 746, оскільки разом з під'їзними та залізничними коліями використовуються для вивезення радіоактивних відходів.

Таким чином, проведення позивачем амортизаційних відрахувань щодо об'єктів - їдальні, гуртожитки, житлові будинки та профілакторії, є обґрунтованим та відповідає приписам чинного податкового законодавства.

Отже, колегія суддів вважає, що висновки органу державної податкової служби про заниження позивачем податку на прибуток підприємств на 335290,00 грн. є необґрунтованими, а відтак наявні правові підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06 червня 2012 року № в частині донарахування 39523,00 грн. (нарахування єдиного соціального внеску на фонд заробітної плати працівників - інвалідів у більшому розмірі) та в частині 335290,37 грн. (нарахування амортизації основних засобів загальновиробничого призначення), а також податкового повідомлення-рішення від 06 червня 2012 року № у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, місцевий адміністративний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасовано або змінено помилково.

З огляду на вказані обставини колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку про скасування постанови апеляційного суду з підстав невідповідності її нормам матеріального та процесуального права, та залишенні в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 226, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд , -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року скасувати та залишити в силі постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2013 року по справі № 2а-2780/12/1070.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підпис Загородній А.Ф.
підпис Сірош М.В.

Ухвала складена у повному обсязі 10.04.2015 р.