Справа № 2а-604/8/14
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Справа № 876/4235/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дяковича В.П.,

суддів: Іщук Л.П., Яворського І.О.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

представника відповідача Мулик Т.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області на постанову Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2014 року у справі №2а-604/8/14 за позовом ОСОБА_5 до Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області, треті особи Орган опіки і піклування Підволочиської селищної ради, ОСОБА_4 про зобовязання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

25.02.2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом, яким просив зобов'язати Підволочиський РС Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області (замінений на належного відповідача Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області) надати йому громадянину Італії дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції згідно Закону України «Про імміграцію»; зобов'язати відповідача видати йому посвідку на постійне місце проживання в Україні та зареєструвати місце його проживання за адресою АДРЕСА_1.

Постановою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2014 року адміністративний позов задоволено.

Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області постанову суду першої інстанції оскаржило, подало апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить її скасувати та прийняти нову, якою в позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що видати посвідку на постійне проживання в Україні можна лише після надання дозволу на імміграцію в Україну, про що позивачу було відмовлено, а також дотримання процедурних питань з належним отриманням довгострокової візи та в'їзду на території України. А тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні представник відповідача надала пояснення та підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з ч.4 ст. 196 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовільнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції, та приймає нову постанову, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Венозі (провінції Потенца) та являється громадянином республіки Італії.

У зв'язку із сімейними обставинами та станом здоров'я ОСОБА_5 у березні 2012 року прибув на територію України, зокрема у АДРЕСА_1 та проживав на час дії візи.

Після закінчення дії візи та повернення на територію республіки Італії його сімейним лікарем після перенесених інсультів та різних захворювань встановлено, що для покращення стану здоров'я позивача краще підходять кліматичні умови України.

У подальшому з метою отримання постійного дозволу на проживання в Україні поза квоти, позивач звернувся з проханням надати йому дозвіл про імміграцію на проживання на території України.

З відповіді Управління державної міграційної служби в Тернопільській області від 08 листопада 2012 року № 03/3330 роз'яснено у відповідності до ЗУ «Про імміграцію» право та порядок надання відповідного дозволу поза квотою, ряд документів, котрі необхідно представити, а також сам порядок та строки їх представлення (а.с.10).

Зібравши усі необхідні та передбачені Законом України «Про імміграцію» документи, ОСОБА_5 звернувся до Підволочиського РС УДМС України в Тернопільській області про надання йому дозволу на імміграцію поза квотою.

Проте, рішенням Підволочиського РС УДМС України в Тернопільській області від 10 січня 2014 року відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Свою відмову орган мотивував тим, що заявником не надано усіх необхідних документів, котрі б надавали право на прийняття рішення у його користь (а.с.14-15).

Статтею 4 Закону України «Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про імміграцію" для отримання дозволу на імміграцію за таких обставин подається визначений перелік документів, обов'язковим з яких є подання документу про встановлення опіки чи піклування громадянина України над заявником або заявника над громадянином України.

В ході розгляду заяви позивача уповноважені особи Підволочиського районного сектору УДМС у Тернопільській області відповідно до п. 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, перевіряли правильність оформлення пред'явлених документів, з'ясовували у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію".

При аналізі рішення виконавчого комітету Підволочиської селищної ради Тернопільської області від 30.01.2013 року № 41 «Про призначення гр. ОСОБА_5 піклувальника гр. ОСОБА_4" встановлено, що воно не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Стаття 55 Цивільного Кодексу України передбачає, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Згідно зі ст. 60 Цивільного Кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою в разі визнання її недієздатною, а також над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, та піклування, над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності, над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування.

Відповідно до ст. 61 Цивільного Кодексу України встановлення опіки та піклування у адміністративному порядку (органом опіки та піклування) має місце, коли йдеться про опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків встановлених частинами 1 та 2 ст. 60 Цивільного Кодексу України.

Проте при винесенні рішення від 30.01.2013 року № 41 «Про призначення гр. ОСОБА_5 піклувальника гр. ОСОБА_4" орган місцевого самоврядування керувався нормами Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики ' України від 26.05.1999 № 34/166/131/88 (далі - Наказ).

Відповідно встановлення опіки над позивачем на підставі положень Наказу є неправомірним, оскільки даний наказ виданий в період дії Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 (втратив чинність з 01.01.2004). Отже, враховуючи наведене, положення даного Наказу підлягають застосуванню лише в частині, що не суперечить чинному на сьогоднішній Цивільному Кодексу України та іншим цивільним законам України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК суд призначає опікуна фізичній особі у разі визнання її недієздатною в одному провадженні. Частина 2 ст. 60 ЦК передбачає так само імперативну норму, за якою встановлення піклування віднесено виключно до компетенції суду.

Вирішуючи питання про призначення повнолітній особі опіки або піклувальника суд не діє самостійно. Орган опіки та піклування зобов'язаний подати до суду висновки про необхідність встановлення опіки та піклування щодо повнолітніх осіб, а також подає висновок щодо кандидатур опікунів та піклувальників.

Таким чином повноваження щодо встановлення опіки та піклування над повнолітньою особою належить до виключної компетенції судів.

На підставі наведеного уповноважені особи Підволочиського РС УДМС України в Тернопільській області дійшли до правильного висновку, що рішення виконавчого комітету Підволочиської селищної ради Тернопільської області від 30 січня 2013 року № 41 «Про призначення гр. ОСОБА_5 піклувальника гр. ОСОБА_4" не відповідає нормам Цивільного кодексу України, відповідно не може бути підставою для надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою імміграції, оскільки такою підставою може бути тільки рішення суду про встановлення над особою опіки чи піклування.

Тому керуючись п. 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» 10 січня 2014 року Підволочиським РС УДМС України в Тернопільській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки заявником не надано усіх необхідних документів, котрі б надавали право на прийняття рішення у його користь (а.с.14-15).

При вирішенні питання надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п. 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень "Служба безпеки України та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба, інші органи виконавчої влади в межах своєї компетенції вживають заходів до виявлення серед осіб, які подали заяву на надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до ст. 10 Закону України «Про імміграцію".

Статтею 10 Закону України «Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі па строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто, рішення УДМС у Тернопільській області про надання дозволу на імміграцію не залежить виключно від власної волі, а формується на підставі всього комплексу інформації, що отримана від компетентних правоохоронних органів та органів виконавчої влади. Враховуючи, що посадові особи УДМС у Тернопільській області дійшли до висновку про необхідність прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію позивачу на підставі пред'явлених документів, законних підстав для проведення вищевказаної перевірки не було, а отже, відсутня будь-яка достовірна інформація про особу позивача, надана компетентними органами країни походження та органами виконавчої влади України. Таким чином, надання дозволу на імміграцію без з'ясування даних обставин суперечить чинному законодавству.

Щодо позовних вимог про зобов'язання УДМС у Тернопільській області видати посвідку на постійне проживання в Україні та здійснити реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про імміграцію" передбачено, що особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в'їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України. Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п'яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Отже, видати посвідку на постійне проживання в Україні можна лише після надання дозволу на імміграцію в Україну, а також дотримання процедурних питань з належним отриманням довгострокової візи та в'їзду на території України.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання УДМС у Тернопільській області здійснити реєстрацію місця проживання, слід зазначити, що Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні" передбачено: документами, до яких вносяться відомості про місце проживання особи, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Відповідно реєстрація місця проживання позивача може бути здійснена лише після отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні.

Таким чином, оскільки позивач, виявивши бажання іммігрувати в Україну та отримати дозвіл на імміграцію поза квотою, надав не всі документи, які передбачені чинним законодавством та при відсутності відповідей спецслужб про результати перевірки, УДМС у Тернопільській області цілком обґрунтовано відмовило у клопотанні позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому постанову суду першої інстанції необхідно скасувати і винести нову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.3, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області задоволити.

Постанову Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2014 року у справі №2а-604/8/14 - скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

І.О. Яворський