Справа № 826/11376/14
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2015р. м. Київ К/800/848/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Ігнатенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року

у справі №826/11376/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвайт» (надалі - ТОВ «Інвайт»)

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві (надалі - ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом, в якому поставлено питання про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві №09 від 22.07.2014р.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.09.2014р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014р. рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з висновками суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції та прийняття нового, яким відмовити в задоволення позовних вимоги в повному обсязі.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу ТОВ «Інвайт» зазначає, що рішення суду другої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставинам справи судом апеляційної інстанції надано правильно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Отже, позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанції, контролюючим органом була проведена документальна виїзна позапланова перевірка ТОВ «Інвайт» щодо підтвердження відомостей по взаємовідносинам з платниками податків ТОВ «Спец-Строй» та ТОВ «Стемфорд» за лютий 2014 р., за наслідками якої складено акт №592/26-55-22-09/37701437 від 04.07.2014р.

Проведеною перевіркою, на думку податкового органу, встановлено порушення позивачем п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість у розмірі 666923,00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки податковим органом було прийнято податкове повідомлення-рішення №09 від 22.07.2014р., згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 833654,00грн., в т.ч. за основним платежем - 6669232,00грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 166731,00грн.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що господарській операції з постачання фактично не мали реального характеру, оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції цілком вірно та обґрунтовано виходив з наступного.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Інвайт» та ТОВ «Спец-Строй» та ТОВ «Стемфорд» у перевіряємий період було укладено наступні договори:

- із ТОВ «Спец-Строй» укладено договір №04/02-2014 від 04.02.2014 р., відповідно до якого Постачальник (ТОВ «Спец-Строй») зобов'язується доставити в зазначене Покупцем (ТОВ «Інвайт») місце товари народного споживання та передати його у власність Покупця, згідно видаткової накладної, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити доставлений товар на умовах, передбачених договором (п.1.1 Договору №04/02-2014 від 04.02.2014 р.).

- із ТОВ «Стемфорд» укладено договір №25/02-2014 від 25.02.2014 р., відповідно до якого Постачальник (ТОВ «Стемфорд») зобов'язується доставити в зазначене Покупцем (ТОВ «Інвайт») місце товари народного споживання та передати його у власність Покупця, згідно видаткової накладної, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити доставлений товар на умовах, передбачених договором (п.1.1 Договору №25/02-2014 від 25.02.2014 р.).

Пунктом 2.3 вищезазначених договорів визначено, що приймання - передача товару, вказаного в п.1.1 даних договорів, здійснюється за участю представників сторін, про що виконується відмітка у відповідній накладній. Сторони дійшли згоди, що перехід права власності на товар здійснюється в момент підписання покупцем накладної.

На підтвердження виконання умов укладених договорів із вказаними контрагентами позивачем було надано податкові накладні, видаткові накладні, а також платіжні доручення на підтвердження оплати придбаних товарів.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового Кодексу України).

Відповідно до підпункту "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до ст.201.10 Податкового Кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Для підтвердження правомірності включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених позивачем у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Дані положення врегульовані ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Виходячи з наведених правових норм, можливо зробити висновок, що вони дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв'язку з реальним придбанням товарів/робіт/послуг та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що надані ТОВ «Інвайт» первинні документи на підтвердження виконання господарських відносин із вказаними контрагентами не мають дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України.

Податковим органом, в свою чергу, не наведено переконливих доводів та не подано належних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, а також доказів про те, що контрагенти позивача не були зареєстровані платниками податку на додану вартість на час виконання укладених договорів.

Посилання податкового органу на акти ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві від 28.03.2014 року №922/26-55-22-01/38912050 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Стемфорд» з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні фінансово - господарських операцій з постачальниками та покупцями за період з 01.12.2013 по 28.02.2014» та від 14.05.2014 № 1357/26-55-22-07 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Спец-Строй» щодо підтвердження господарських відносин платниками податків за період з 01.02.2014 по 28.02.2014», обґрунтовано не взято судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки акти про неможливість проведення зустрічної звірки не можуть бути визнані належними та допустимими доказами вчинення платником податків порушення закону.

При цьому слід зазначити, що вказані акти свідчать про податковий кредит лютого 2014 року, тоді як товар контрагентами позивача міг бути закуплений та отриманий значно раніше, що не досліджувалось ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві.

Судом апеляційної інстанції правомірно відхилено твердження податкового органу про відсутність у названих постачальників об'єктивної можливості для виконання укладених угод в силу відсутності виробничо-складських приміщень, трудових ресурсів, власного чи орендованого майна, транспортних засобів тощо.

Адже у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от - на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо).

До того ж податковою інспекцією не надано доказів на підтвердження того, що контрагенти позивача не мали адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по господарських операціях, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань чи відсутність можливостей залучення до виконання зобов'язань третіх осіб.

Так само і перевірка фактичного перебування посадових осіб контрагента за місцем реєстрації не входить до кола обов'язків платника податків - покупця, а відтак не може впливати на порядок формування ним даних податкового обліку.

Крім того, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку на додану вартість до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що перевезення товару здійснювалось як контрагентами так і безпосередньо позивачем.

На підтвердження господарської діяльності позивачем було надано договір фінансового лізингу №1422 від 27.09.2011р. та видаткову накладну на придбання транспортного засобу, оборотно-сальдову відомість.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. При цьому, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку податкового кредиту платника податків. Документи, обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Доводи контролюючого органу про нікчемність укладених правочинів обґрунтовано не взято судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним. Самі по собі спірні угоди не є такими, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Відповідачем не було надано суду будь-яких достовірних відомостей з документальним підтвердженням про притягнення до кримінальної відповідальності або пред'явлення обвинувачення посадовим особам позивача або його контрагентам, безпосередньо відповідальних за укладення спірних правочинів.

Підсумовуючи викладене судова колегія касаційної інстанції погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що господарські операції позивача з його контрагентами здійснювалися в межах звичайної господарської діяльності підприємств, а тому вони є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, які містять усі обов'язкові реквізити та розкривають зміст та обсяг господарських операцій.

Отже, оцінюючі зібрані по справі докази, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог та визнання протиправним й скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві №09 від 22.07.2014р.

Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції, виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві - залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий: ___________________ Н.Є. Маринчак

Судді: ___________________ О.В. Вербицька

___________________ О.В. Муравйов.