Справа № К/9991/5572/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2015р. м. Київ К/9991/5572/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Кобилянського М.Г.,
Олексієнка М.М., -
провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання неправомірним та скасування рішення № 32-10 від 21 липня 2010 року, зобов'язання надати статус біженця, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2011 року,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, у якому просив визнати неправомірним і скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 21 липня 2010 року № 32-10, зобов'язати відповідача розглянути заяву про надання йому статусу біженця у відповідності з процедурою, передбаченою Законом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2011 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2011 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою без громадянства, прибув до України з Узбекистану.

У червні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до Управління міграційної служби у місті Києві Державного комітету України у справах національностей та релігій із заявою про надання йому статусу біженця в Україні, посилаючись на політичні переконання, що, на його думку, є підставою для побоювань загрози переслідувань його на території Узбекистану через належність до певної соціальної групи. Також, позивачем у заяві зазначено, що в Узбекистані його було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення злочину та в період з 1996 року по 2001 рік він відбував покарання.

21 липня 2010 року Державний комітет України у справах національностей та релігій прийняв рішення про відмову позивачеві у наданні статусу біженця у відповідності до абзацу 5 статті 10 Закону України «Про біженців» від 21 червня 2001 року № 2557-III (далі - Закон № 2557-III), як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абзацу 2 статті 1 Закону № 2557-ІІІ (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За змістом абзацу 5 статті 10 Закону № 2557-III статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених абзацом 2 статті 1 цього Закону.

У статті 11 Закону № 2557-III передбачено, що до заяви про надання статусу біженця крім документів, які посвідчують особу заявника, також додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

У відповідності до частини 6 статті 12 Закону № 2557-III рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом 2 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій встановили відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, дійшовши вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 21 липня 2010 року № 32-10.

Згідно частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2010 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2011 року прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання неправомірним та скасування рішення № 32-10 від 21 липня 2010 року, зобов'язання надати статус біженця - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Кобилянський М.Г.

Олексієнко М.М.