Справа № 2а-3026/10/0970
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"16" квітня 2015 р. м. Київ К/800/36830/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Кобилянського М.Г.,
Олексієнка М.М.,
при секретарі:Борілло Ю.В.,
за участю Микитюк Т.І., - представника Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку касаційного провадження адміністративну справу за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, за касаційною скаргою Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2013 року, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2010 року Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з позовом, у якому просило стягнути з Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області адміністративно-господарські санкції у розмірі 329047,32 гривень за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2009 році, та пеню за порушення термінів сплати цих санкцій у розмірі 13227,14 гривень.

На обґрунтування позову послалося на те, що Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області в порушення статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХII (далі - Закон № 875-ХII) не забезпечило установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а відтак відповідно до статті 20 цього Закону відповідач має сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що при визначенні середньооблікової кількості штатних працівників з метою вираховування нормативу для працевлаштування інвалідів слід враховувати лише ту кількість робочих місць, які не пов'язані з шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці, а тому відповідач не порушив норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, оскільки у спірний період працювало 4 інваліда.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало касаційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2013 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до частин 1, 2 статті 19 Закону № 875-ХII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

За змістом частини 1 статті 20 вказаного Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що норматив робочих міць для забезпечення працевлаштування інвалідів повинен розраховуватися відповідачем виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (тобто від загальної чисельності працюючих).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 липня 2010 року позивачем проведено перевірку на предмет виконання Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області статтей 19 і 20 Закону № 875-ХII за 2009 рік.

За результатами перевірки складено акт № 214, відповідно до якого встановлено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складала 487 осіб. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХII, становить 19 осіб, однак фактично протягом 2009 року у відповідача інваліди не працювали. Сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів розрахована в розмірі 329042 гривень.

Однак, з поданого відповідачем 25 лютого 2010 року до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2009 рік за формою № 10-ПІ вбачається, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складає 21 особу. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХII, становить 1 особу, яка і була працевлаштована.

Разом з тим, відповідно до довідки Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області від 1 жовтня 2010 року № 21/1-2215 середньооблікова кількість штатних працівників категорії адміністративно-управлінського персоналу, персоналу господарського обслуговування та чергових пульту управління за 2009 рік становила 91 одиницю, а працівників заподіяних на роботах з підвищеною небезпекою - 396 одиниць.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що законодавство України ставить певні обмеження за рівнем фізичної підготовки і за станом здоров'я щодо можливості прийняття на службу до органів міліції та дійшов помилкового висновку, що для таких роботодавців норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів повинен розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності лише вільнонайманих працівників, робота яких не пов'язана зі шкідливими, важкими умовами праці та з підвищеною небезпекою (91 особа). Судом при цьому встановлено, що 4-х відсотковий показник склав 4 особи, які і були працевлаштовані на підприємстві, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, що підтверджується матеріалами справи.

Однак, судом не враховано, що чинним законодавством встановлено рівні умови господарської діяльності для всіх підприємств щодо дотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а тому такий повинен розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних (тобто усіх без винятку) працівників.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-XII, а є заходом впливу

на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не з'ясував організаційно-правовий статус відповідача та чи можуть бути застосовані до нього адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, передбачені статтею 20 Закону № 875-ХII.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-XII (у редакції до 18 березня 2006 року) працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-XII доповнено статтею 181, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

За правилами частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (чинного на час виникнення спірних відносин) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, не дослідив належним чином усі обставини справи, як того вимагає положення пунктів 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та не врахував, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме: неподання щомісячних звітів за формою № 3-ПН про наявність таких вакансій державній службі зайнятості за спірний період, є підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Суд апеляційної інстанції на зазначені порушення уваги не звернув та не виправив їх.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи до уваги те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми права, які істотно вплинули на повноту з'ясування фактичних обставин справи, рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати та вважати доведеними обставини, які не були встановлені судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2013 року - скасувати, а справу за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Кобилянський М.Г.

Олексієнко М.М.