Справа № 826/11340/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря - Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Благодійного фонду Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» та Громадської еколого-правової організації «ЕкоПраво-Київ» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Благодійного фонду Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» та Громадської еколого-правової організації «ЕкоПраво-Київ» до Міністерства екології та природних ресурсів України, треті особи: Дунайський біосферний заповідник Національної академії наук України, Національна академія наук України про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивачі, не погоджуючись із зазначеною постановою, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 16.05.2014 Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» направив до відповідача лист №39, в якому просив відмінити пункти Положення №538 та проекту організації території ДБЗ НАН України як незаконного та внести доповнення, у відповідності до Закону України «Про природно-заповідний фонд» від 16.06.1992 (Закон №2456).

Листом №9-03/522-14 від 02.06.2014 директор Департаменту заповідної справи Міністерства екології та природних ресурсів України вказав, щодо створення комісії з питання перезонування території ДБЗ НАН України. Крім того, вказано про направлення до біосферних заповідників листа з доручення переглянути проекти організації їх території стосовно Закону, а також відповідності задекларованої в них діяльності спеціальних адміністрацій основним завданням та режиму об'єкту природно-заповідного фонду, і, зазначено, що у разі виявлення невідповідностей у місячний строк підготувати проекти змін до проектів організації території та подати їх до міністерства.

02 вересня 2013 року Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» звернувся до відповідача із листом №65, в якому просив відмінити пункти Положення №538 та проекту організації території ДБЗ НАН України як незаконного та внести доповнення, у відповідності Закону №2456.

Однак, листом №519/09/3-13 від 17.09.2013 «Щодо розгляду звернення» Відповідач вказав про звернення до НАН України, з проханням надати узгоджені пропозиції щодо внесення змін до Положення та Проекту організації території з метою приведення їх у відповідність до вимог Закону.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку Міністерства та з метою їх відновлення позивачі звернулись за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нормативно-правові акти, які врегульовували процес становлення та створення Дунайського біосферного заповідника Національної академії наук України (надалі - ДБЗ НАН України), передбачали збереження традиційного рибальства на території ДБЗ НАН України. Також, судом взято до уваги, що рибальство, яке здійснюється в ДБЗ НАН України є традиційним видом промислу в акваторії ДБЗ НАН України, та є таким, що відповідає цільовому призначенню заповідника.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону №2456 передбачено, що завданням законодавства України про природно-заповідний фонд України є регулювання суспільних відносин щодо організації, охорони і використання територій та об'єктів природно-заповідного фонду, відтворення їх природних комплексів, управління у цій галузі.

Згідно із частини першої ст.5 Закону №2456, що завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об'єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються Центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки загальнодержавного значення, а також регіональні ландшафтні парки є юридичними особами.

Пунктом 3 частини першої ст.16 Закону №2456 визначено, що на території природних заповідників забороняється будь-яка господарська та інша діяльність, що суперечить цільовому призначенню заповідника, порушує природний розвиток процесів та явищ або створює загрозу шкідливого впливу на його природні комплекси та об'єкти, а саме: мисливство, рибальство, туризм, інтродукція нових видів тварин і рослин, проведення заходів з метою збільшення чисельності окремих видів тварин понад допустиму науково обґрунтовану ємкість угідь, збирання колекційних та інших матеріалів, за винятком матеріалів, необхідних для виконання наукових досліджень.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища №538 від 22.10.2008 затверджено Положення про Дунайський біосферний заповідник (Положення №538), в пп.3.1.1 п.3.1 р.3 якого зафіксовано, що на території (акваторії) заповідної зони забороняється будь-яка господарська та інша діяльність, що суперечить цільовому призначенню ДБЗ НАН України, порушує природний розвиток процесів і явищ або створює загрозу шкідливого пливу на його природні комплекси та об'єкти, а саме мисливство, рибальство (за винятком передбаченого в пп.3.1.4).

Згідно пп.3.1.4 п.3.1 р.3 Положення №538 для підтримки деяких традиційних видів господарської діяльності в заповідній зоні також допускається рибальство на спеціально відведених ділянках в заповідній зоні ДБЗ НАН України, яке не суперечить його цільовому призначенню та не порушує природний розвиток процесів та явищ відповідно до висновку наукової експертизи від 09.07.2008 р. Інституту гідробіології НАН України.

За позицією апелянтів, норми пп.3.1.1 та пп.3.1.4 п.3.1 р.3 Порядку №538 порушують п.3 ч.1 ст.16 Закону №2456.

Досліджуючи суперечність наведених норм, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до п.1.3 та п.1.5 Положення №538 Дунайський біосферний заповідник є природоохоронною, науково-дослідною установою міжнародного значення, який рішенням ЮНЕСКО від 02.02.1999 включено до світової мережі біосферних заповідників у складі білатерального румунсько-українського біосферного резервату «Дельта Дунаю».

Частиною першою ст.18 Закону №2456 передбачено, що для біосферних заповідників установлюється диференційований режим охорони, відтворення та використання природних комплексів згідно з функціональним зонуванням: заповідна зона, буферна зона, зона антропогенних ландшафтів. Під заповідною зоною законодавець визначає включає території, призначені для збереження і відновлення найбільш цінних природних та мінімально порушених антропогенними факторами природних комплексів, генофонду рослинного і тваринного світу; її режим визначається відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників.

Так, п.1.4 Положення №538 для Дунайського біосферного заповідника установлено диференційований режим охорони, відтворення та використання природних комплексів згідно з функціями зонування, зокрема:

заповідна зона - територія колишнього природного заповідника «Дунайські плавні» , східна частина о. Стамбульський - 14 909 га.;

зона регульованого заповідного режиму - територія Стенцівського-Жебріянівських плавнів - 7 811,0 га;

буферна зона - смуга Чорного моря і Жебрянівської бухти, південна честина о. Єрмаків, плавні між Жебріянським пасом та морським краєм дельти, частина о, Стамбульський - 18 392,0 га.;

зона антропогенних ландшафтів - північна частина о. Ємаків, Жебрівське пасмо, городні ділянки та пасовища навколо м. Вилково, прибережна захисна смуга проток р. Дунаю (Бистре (Новостамбульске), Очагівське гирла), прилегла частина акваторії Чорного моря, верхів'я озера Сасик та частина Джантейського лиману - 8 145,9 га.

Як встановлено судом першої інстанції, традиційне промислове рибальство здійснюється як в зоні антропогенних ландшафтів та буферній зоні ДБЗ НАН України, так і в зоні регульованого заповідного режиму та ділянках заповідної зони ДБЗ НАН України, а саме: двох внутрішніх озерах; в гирлах та протоках.

За таких умов, рибальство, яке здійснюється в ДБЗ НАН України є традиційним видом промислу в акваторії ДБЗ НАН України, та є таким, що відповідає цільовому призначенню заповідника.

Судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, з приводу того, що Указ Президента України «Про створення Дунайського біосферного заповідника» №861 від 10.08.1998, Постанова Ради Міністрів УРСР №490 від 24.07.1967 «Про заходи по охороні природи в р. Дунай» та Постанова Ради Міністрів УРСР №203 від 23.04.1981 «Про організацію природного заповідника «Дунайські плавні», врегульовували процес становлення та створення ДБЗ НАН України та передбачали збереження традиційного рибальства на території ДБЗ НАН України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що рибальство є традиційним видом господарської діяльності місцевого населення та здійснюється в пониззі р. Дунаю вже протягом 300 років, саме під дією антропогенного впливу людини (рибальство, заготівля очерету, випас худоби та випалювання плавнів з метою розширення територій для випасу худоби) формувались острови, дельти та гирла р. Дунаю, що наразі входить до ДБЗ НАН України.

Водночас, слід зауважити, що традиційним рибальством в ДБЗ НАН України є: сплав на човнах із частиковими плавними сітками; розміщення глибинних ятерів. Інший спосіб промислового рибальства в ДБЗ НАН України не застосовується. Антропогенне навантаження відбувається в короткий проміжок часу та в обмеженій частині заповідної зони.

Судовою колегією також прийнято до уваги висновок наукової експертизи обґрунтування до п.3.1.4 Положення про ДБЗ щодо збереження традиційного рибальства (відповідно до протоколу погоджувальної наради в Державній службі заповідної справи Мінприроди України від 07.02.2008), затвердженого академіком-секретарем відділення загальної біології НАН України академіком НАН України, традиційне рибальство на території ДБЗ не створює загрози шкідливого впливу на його природні комплекси та об'єкти. Також в даному висновку зазначається, що Кілійська дельта сформувалась під постійним впливом рибальства і тому цей фактор слід розглядати як постійний чинник дельтоутворення. І наразі, як зазначають представники НАН України та ДБЗ НАН України) процес формування території ДБЗ НАН України не закінчується, а триває.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно пояснень експертів НАН України, заборона традиційного рибальства в гирлах та озерах ДНЗ НАН України призведе до замулення гирл, проростання інвазивних видів рослин та риб.

Посилання апелянтів, на ст.ст. 16,18 Закону України «Про природно заповідний фонд», як на підставу задоволення позовних вимог, оскільки оскаржуваний пункт 3.1, «Положення про Дунайський біосферний заповідник» протирічить вимогам вказаного Закону, колегією суддів не приймається до уваги, так як традиційне рибальство допускається на спеціально відведених ділянках в заповідній зоні ДБЗ, за умов не суперечності його цільовому призначені та не порушенні природного розвитку процесів та явищ.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскільки рибальство, яке проводиться в ДБЗ НАН України є традиційним, відповідає цілям створення ДБЗ НАН України та таким, що не суперечать положенню Закону №2456

Згідно із частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Благодійного фонду Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» та Громадської еколого-правової організації «ЕкоПраво-Київ» - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

Л.О. Костюк

.

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.