Справа № 805/702/15-а
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 р. Справа № 805/702/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у м. Києві про визнання противоправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління юстиції у м. Києві про визнання противоправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 27 січня 2014 року вона займала посаду начальника відділу контролю та організаційного забезпечення роботи державних реєстраторів юридичних та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. 12.01.2015 року звільнена з займаної посади за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України, згідно наказу Головного управління юстиції у м. Києві № 225/03 від 27.01.2015 року.

Головне управління юстиції у м. Києві листом від 02.02.2015 року повідомило позивача про звільнення з посади та необхідність з'явитись до Управління кадрової роботи та державної служби для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.

10.02.2015 року ОСОБА_1 ознайомилась із наказом про звільнення від 27.01.2015 року № 225/03. Під час ознайомлення з вищезазначеним наказом, позивач, звернула увагу на помилку у назві посади, а саме «начальник відділу контролю та організаційного забезпечення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління у м. Києві», замість «начальник відділу контролю та організаційного забезпечення роботи державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління у м. Києві», у зв'язку із чим позивач вважає наказ про звільнення від 27.01.2015 року № 225/03 противоправним та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 були подання заступника начальника реєстраційної служби Лаврука В.В., акти про відсутність на робочому місці від 05.01.2015 року, від 06.01.2015 року, від 12.01.2015 року ОСОБА_1, акт про відмову ОСОБА_1 від надання письмових пояснень щодо відсутності на роботі від 12.01.2015 року.

Позивач звертає увагу на те, що вона не була ознайомлена з вищеперерахованими актами та поданнями, оскільки дійсно була відсутня на робочому місці у період з 05.01.2015 - 19.01.2015р., 20.01.2015 - 29.01.2015р. та 30.01.2015р. - 13.02.2015., так як перебувала на лікуванні у Поліклініці ГУ МВС України Київської області та Комунальному некомерційному підприємстві «Консультативно - діагностичний центр», що підтверджується лікарняними листками серія АВО № 662891, серія АГЗ № 789666 та серія АГИ № 597613.

Позивач вважає, що її звільнено без законної підстави та всупереч нормам діючого законадавтсва під час тимчасової непрацездатності.

Просила визнати та скасувати наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 27.012015 року № 225/03 про звільнення ОСОБА_1, поновити її на посаді начальника відділу контролю та організаційного забезпечення роботи державних реєстраторів юридичних та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та зобов'язати Головне управління юстиції у м. Києві нарахувати до виплати суму грошового утримання за час вимушеного прогулу.

Через канцелярію суду представником позивача надано заяву про уточнення позовних вимог, у якій просила позовні вимоги вважати викладеними у наступній редакції: 1. Визнати та скасувати: наказ Глловного управління юстиції у м. Києві від 27.01.2015 № 225/03 «Про звільнення ОСОБА_1В.», наказ від 26.01.2015 № 555/03 «Про внесення змін до наказу від 27.01.2015 № 225». 2. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю та організаційного забезпечення роботи державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. 3. Зобов'язати Головне управління юстиції у м. Києві нарахувати до виплати ОСОБА_1 суму грошового утримання за час вимушеного прогулу.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, про місце дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позичача через канцелярію суду надала клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до п. 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі не прибуття відповідача належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі -КЗпП України).

Частиною 1 статті 3 цього Кодексу передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, якщо спеціальними законами ці питання не врегульовані.

Відповідно до вимог ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу контролю та організаційного забезпечення роботи державних реєстраторів юридичних та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Головне управління юстиції у м. Києві в своїй діяльності керується Положенням про районні, районні у містах, міські, міськрайонні управління юстиції, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 14.02.2007 року №47/5, Конституцією України, законами України, а також указами Президента України і Постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів україни, наказами Мінюсту.

12 січня 2015 року наказом Головного управління юстиції у м. Києві № 225/03 від 27.01.2015 року ОСОБА_1 була звільнена з посади начальника відділу контролю та організаційного забезпечення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві 12.01.2015 за прогул без поважних причин відповідально до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Проте, суд зазначає, що у спірному наказі невірно вказана посада позивача, а підставою для звільнення є подання заступника начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Лаврука В.В., акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 від 05.01.2015р., від 06.01.2015 та від 12.01.2015, акт про відмову ОСОБА_1 від надання письмових пояснень щодо відсутності на роботі від 12.01.2015 року.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями) (далі - Постанова № 9) зазначено, що розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано листок непрацездатності (або, у встановлених законом випадках, довідку) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Також, слід зазначити, що відповідачем під час застосування до позивача дисциплінарного стягнення було грубо порушено порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст. 149 Кодексу законів про працю України, оскільки при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен, зокрема, враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Проте, в порушення вказаних вимог, відповідач в спірному наказі не прийняв до уваги те, що ОСОБА_1 дійсно мала поважні причини щодо відсутності на роботі, а саме тимчасово була непрацездатна, що підтверджується листком непрацездатності Серія АВО № 662891.

Також, слід зазначити, що наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнятий 27.01.2015, із зазначенням дати зввільнення 12.01.2015 року, тобто фактичне звільнення позивача відбулось значно раніше ніж був прийнятий спірний наказ.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справ керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не надані суду докази правомірності звільнення позивача, тому дії відповідача є незаконними.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом 1 цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1). У відповідності до ч. 3 п. 2 Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року відповідачу було запропоновано надати суду довідку про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1, проте Головне управління юстиції у м. Києві не виконало ухвалу суду та не надала суду докази про середньомісячний заробіток позивача, а тому суд позбавленний можливості самостійно розрахувати суму стягнення за час вимушеного прогулу.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з Головного управління юстиції у м. Києві заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо не необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Пунктом п ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням вимог чинного законодавства, для повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто, з 12.01.2015р. по день прийняття рішення про поновлення на роботі - 22.04.2015р.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що по відношенню до позивача відповідач діяв не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, без урахування всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у м. Києві про визнання противоправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати: наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 27.01.2015 № 225/03 «Про звільнення ОСОБА_1.» та наказ від 26.01.2015 № 555/03 «Про внесення змін до наказу від 27.01.2015 № 225».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю та організаційного забезпечення роботи державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12 січня 2015 року по 22 квітня 2015 року, з обов'язковим утримання податнуів і зборів згідно діючого законодавства.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю та організаційного забезпечення роботи державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з 22 квітня 2015 року та стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць (з обов'язковим утриманням податків і зборів згідно діючого законодавства) - підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надісланням апеляційної скарги особою, яка її подає до Донецького апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складання постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Тарасенко І.М.