Справа № 2-4-2303/09
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

10 квітня 2015 року м. Київ В/800/1626/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Мороз Л.Л., Стрелець Т.Г., Єрьоміна А.В., Горбатюка С.А., перевіривши заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року, постановленої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 жовтня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2012 року у справі за позовом Релігійної громади Української православної Церкви Свято-Миколаївської єпархії до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне управління Держказначейства в Миколаївській області про визнання недійсним рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали заяву про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року, прийнятої за результатами розгляду справи за позовом Релігійної громади Української православної Церкви Свято-Миколаївської єпархії до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне управління Держказначейства в Миколаївській області про визнання недійсним рішення.

В заяві ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, просять скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року та провадження у справі закрити.

В заяві зазначають, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року у справі № К/9991/14339/12 прийнята з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, ніж ухвали Вищого адміністративного суду України від 09 квітня 2009 року, від 01 квітня 2009 року, постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2009 року.

Вивчивши заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і додані до неї матеріали, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку про відсутність підстав для допуску до перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року у зазначеній справі, оскільки у даному випадку відсутнє неоднакове застосування судами касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права.

Відповідно до статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом; порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 цього Кодексу.

Пленум Вищого адміністративного суду України у пункті 4 постанови від 13 грудня 2010 року № 2 «Про судову практику застосування статей 235 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України» роз'яснив судам, що заява про перегляд рішення з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах може бути подана за наявності таких складових: неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права необхідно розуміти, зокрема, різне тлумачення змісту і сутності правових норм, на підставі якого зроблено висновок про різний зміст суб'єктивних прав і обов'язків учасників відповідних правовідносин, у тому числі про наявність та обсяг прав і/або обов'язків осіб, які беруть участь у справі, різне застосування правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням ієрархії цих правових норм, а також дії норм у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню, різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання одних і тих самих відносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню, різне застосування правил аналогії права чи закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Звернуто увагу, що ухвала Вищого адміністративного суду України про скасування ухвалених у справі судами попередніх інстанцій рішень та направлення справи на новий розгляд не розв'язує спір по суті. Відповідно такі ухвали не можуть переглядатися Верховним Судом України, оскільки в них не відбулося застосування норм матеріального права для розв'язання спору по суті.

Крім того, зазначено, що в допуску заяви до перегляду Верховним Судом України повинно бути відмовлено в разі, якщо заявник обґрунтовує заяву посиланням на різне застосування положень статті 157 КАС України, коли в одних випадках провадження у справі було закрите, а в інших - справу було розглянуто по суті.

Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 2 "Про судову практику застосування статей 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України" допуску Вищим адміністративним судом України до провадження, відповідно до положень статей 235 - 240 КАС України, підлягають лише адміністративні справи, рішення в яких ухвалені за правилами КАС України адміністративними судами. Допуску до перегляду з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, належать лише рішення Вищого адміністративного суду України як суду касаційної інстанції.

Щодо судових рішень, на які робиться посилання для підтвердження підстав, установлених пунктом 1 частини першої статті 237 КАС України, то цими рішеннями можуть бути рішення таких касаційних судів (інстанцій): Вищого адміністративного суду України, Вищого господарського суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України як касаційної (третьої) інстанції, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України як касаційної (третьої) інстанції, а також рішення апеляційних судів загальної юрисдикції як судів касаційної інстанції в цивільних справах, яким право на перегляд у касаційному порядку цивільних справ було надано Законом України від 22 лютого 2007 року N 697-V "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ". Зазначений перелік таких судових рішень є вичерпним. Обов'язковим є те, щоб такими рішеннями було розв'язано спір по суті або вони перешкоджали провадженню у справі та в цих рішеннях судом (судами) касаційної інстанції неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права. Такі рішення не повинні бути скасовані Верховним Судом України, а якщо вказані рішення були підставою для перегляду та розглядалися Верховним Судом України, то необхідно, щоб відносно них був висновок про їх правильність.

До зазначених судових рішень не належать рішення Верховного Суду України, ухвалені після 30 липня 2010 року, та судові рішення, ухвалені до 30 липня 2010 року судовими палатами в адміністративних та господарських справах Верховного Суду України і Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, яка за винятковими обставинами переглядала рішення колегій Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, ухвалених у касаційному порядку, а також за винятковими обставинами рішення апеляційних судів як касаційних.

Згідно з оскаржуваною ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року у справі № К/9991/14339/12 предметом спору є правомірність пункту 10 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 27 серпня 2004 року "Про визнання права власності на домоволодіння за ОСОБА_5 та ОСОБА_6" та підпункту 2.4.1 пункту 2.4 рішення Миколаївської міської ради від 23 грудня 2004 року "Про надання у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 545 кв.м. громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_6".

Залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову, суд касаційної інстанції виходив з того, що передбачене частиною 1 статті 5 та частиною 3 статті 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» погодження проекту відведення та надання земельної ділянки та отримання дозволу органу охорони культурної спадщини на зміну призначення зони не було враховано Миколаївською міською радою при винесенні спірного рішення від 23 грудня 2004 року. Суд касаційної інстанції зазначив, що з матеріалів технічної документації погодження управління охорони культурної спадщини відсутнє, будь-яких рішень щодо зміни розміру охоронної зони цього пам'ятника архітектури не приймалося.

У зв'язку із цим суди дійшли до вірного висновку, що підпункт 2.4.1 пункту 2.4 рішення Миколаївської міської ради від 23 грудня 2004 року "Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних громадянам" хоча і було прийнято в межах наданих законом повноважень, але з порушенням норм діючого законодавства, а саме Закону України "Про охорону культурної спадщини" і Закону України "Про землеустрій".

Крім того, Вищий адміністративний суду України погодився з судами попередніх інстанцій, якими обґрунтовано зазначено, що діючим законодавством "Про охорону культурної спадщини" заборонено змінювати призначення приміщень, що знаходяться на території охоронної зони пам'ятника архітектури без відповідного дозволу органу культурної спадщини. А приймаючи до уваги що спірний житловий будинок знаходився у користуванні релігійної громади Свято-Миколаївської церкви з 1926 року, використовувався для проведення обряду хрещення і з 1957 року дана церква є пам'ятником архітектури, тому суд касаційної інстанції зазначив, що суди дійшли вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в цій частині.

Як вбачається із ухвали Вищого адміністративного суду України від 09 квітня 2009 року, на яку заявники посилаються як на підставу перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року, рішення судів першої та апеляційної інстанції було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, слід звернути увагу на те, що направлення справи на новий розгляд виключає можливість формулювання судом касаційної інстанції остаточної правової позиції у справі, оскільки застосування норм матеріального права можливе лише на підставі повного і всебічного встановлення обставин справи. Водночас, неповне встановлення обставин справи виключає можливість стверджувати той факт, що матеріальні норми були по-різному застосовані саме в подібних відносинах, оскільки зміст цих відносин у такому разі не є остаточно встановленим.

Тобто ухвала про скасування ухвалених у справі судами попередніх інстанцій рішень та направлення справи на новий розгляд не розв'язує спір по суті. Відповідно такі ухвали не можуть бути підставою для допуску до перегляду Верховним Судом України інших рішень суду касаційної інстанції, оскільки в них не відбулося застосування норм матеріального права для розв'язання спору по суті.

Згідно доданої до заяви про перегляд судового рішення копії ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 квітня 2009 року предметом спору у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа ОСОБА_9, про визнання нечинним рішення про передачу квартири з державного житлового фонду в приватну власність, є правомірність пункту 25 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» від 27 квітня 2005 року, яким квартиру в будинку АДРЕСА_1 передано у спільну сумісну власність наймачу ОСОБА_10 та її онуку ОСОБА_9, а також правомірність видачі на підставі пункту 25 вказаного рішення свідоцтва про право власності.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову та закриваючи провадження в адміністративній справі суд касаційної інстанції, виходячи із того, що підстави позову випливають зі спірних правовідносин, що мають цивільно-правовий характер, і він не пов'язаний безпосередньо зі здійсненням владних управлінських повноважень прийшов до висновку, що цей спір не відноситься до компетенції судів адміністративної юрисдикції і не може ними розглядатися та зазначив, що розгляд справи даної категорії відноситься до юрисдикції цивільного суду.

Касаційний суд зазначив, що виконавчі органи місцевого самоврядування, згідно із статтею 15 Житлового кодексу Української РСР, мають рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вони вступають у відносини щодо володіння, користування і розпорядження житловими приміщеннями.

У зв'язку із цим Виший адміністративний суд України прийшов до висновку, що при здійсненні повноважень власника чи володаря житлового приміщення виконавчий орган місцевого самоврядування не є суб'єктом владних повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито у пункті 1 частини першої статті 17 КАС України, а являється рівноправним суб'єктом відносин, дії якого спрямовано на реалізацію свого права розпоряджатися нерухомим майном.

Судами встановлено, що предметом спору є рішення, прийняте з питань приватизації, тобто отримання у приватну власність житлового приміщення, на підставі невідповідності його вимогам закону та відновлення права користування частиною житлового приміщення.

Суд касаційної інстанцій зазначив, що суди попередніх інстанцій, встановивши ці обставини, не звернули уваги на те, що у відносинах, які склалися між сторонами, вони мали рівні права та можливості стосовно набуття прав на спірне нерухоме майно, а відповідач в цих відносинах не здійснював владних управлінських функцій та не виступав як суб'єкт владних повноважень.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження житловим приміщенням, передачі відповідних прав щодо нього може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже у даному випадку відсутнє неоднакове застосування судами касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження свої доводів заявниками також додано копію постанови колегії суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2009 року.

Слід зазначити, що відповідно до частини 5 пункту 5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 2 "Про судову практику застосування статей 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України" рішення Верховного Суду України, ухвалені до 30 липня 2010 року судовими палатами в адміністративних та господарських справах Верховного Суду України, не відносяться до судових рішень судів касаційних інстанцій, які є підставою для перегляду Верховним Судом України рішень, ухвалених Вищим адміністративним судом України.

Отже, постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2009 року, на яку посилаються заявники, не може бути підставою для перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року.

Враховуючи наведене, обговоривши доводи заяви та виходячи з мети судового перегляду, колегія суддів не знаходить підстав для допуску заяви до провадження.

Керуючись статтями 236 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

В допуску до перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року, постановленої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 жовтня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2012 року у справі за позовом Релігійної громади Української православної Церкви Свято-Миколаївської єпархії до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне управління Держказначейства в Миколаївській області про визнання недійсним рішення відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: