Справа № 817/3970/14
Суддя: Одемчук Є.В.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:Одемчук Є.В.
УХВАЛА

іменем України

"08" квітня 2015 р. Справа № 817/3970/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Одемчука Є.В.

суддів: Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "13" лютого 2015 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - ДПІ у м.Рівному) про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року; визнання протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № та б/н від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року; визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-046 та №Ф-047 від 29.09.2014 року, №Ф-065 від 04.12.2014 року.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2015 року визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 28.10.2014 №, №, від 04.12.2014 №.

Визнано протиправними та скасовано Рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області б/н від 28.10.2014, № від 28.10.2014, № від 04.12.2014 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Визнано протиправними та скасовано Вимоги Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 29.09.2014 №Ф-046, №Ф-047, від 04.12.2014 № Ф-065

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення відповідача прийнятті не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи правомірність прийнятих рішень на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Встановлено, що в період з 09.9.2014 року по 22.09.2014 року посадовими особами ДПІ у м.Рівному проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року.

За результатами якої складено акт №225/17-16-17-01/НОМЕР_1 від 29.09.2014 року (том 1 а.с.10-49), в якому зафіксовано порушення позивачем:

- п.1 ст.4, п.1 ст.7, ч.ч.5,7 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого позивачем не утримано, не нараховано та не перераховано до бюджету єдиний внесок із заниженої бази нарахування єдиного внеску (заробітної плати працівників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7) за 2011-2013 роки в сумі 43056,80 грн..

- п.2 ч.1, ст.7, ч.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», донарахована сума єдиного внеску становить 6677,18 грн., в т.ч. за 2011 рік в сумі 923,44 грн., за 2012 рік - 2506,25 грн., за 2013 рік - 3247,49 грн.;

- пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, пп.162.1.1 п.162.1 ст.162, пп.163.1.2 п.163.1 ст.162, пп.164.2.1 п.164.2, 164.6 ст.164, п.167.1 ст.167, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.171.1, п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України, в результаті чого не утримано та не перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб за 2011-2013 роки в сумі 6226,12 грн.;

- п.187.1 ст.187, ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок на додану вартість, що підлягає сплаті до державного бюджету на загальну суму 3778,41 грн.;

- пп.49.18.2 п.49.18 ст.49, п.51.1 ст.51, пп. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, п.1.1, п.1.2 розд.І, розд.ІІ, розд.ІІІ «Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2010 року за №1020: подання податкових розрахунків за формою 1ДФ за 1-4 квартали 2011 року, за 1-4 квартали 2012 року, за 1-4 квартали 2013 року в неповному обсязі, в перекрученому вигляді та з помилками.

На підставі результатів вказаної перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення - рішення:

№ від 28.10.2014 року, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 4155,20 грн., в т.ч. 32840,23 грн. - за основним платежем та 831,04 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.50-51);

№ від 28.10.2014 року, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 9722,05 грн., в т.ч.5336,44 грн. - за основним платежем та 4385,61 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.53-54);

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску:

б/н від 28.10.2014 року на загальну суму 551,52 грн. (том 1 а.с.55-56);

№ від 28.10.2014 року на загальну суму 8697,47 грн. (том 1 а.с.58-59);

- вимоги про сплату боргу (недоїмки):

№Ф-046 від 29.09.2014 року в сумі 17394,94 грн.( том 1 а.с.60);

№Ф-047 від 29.09.2014 року в сумі 6677,18 грн. (том 1 а.с.61).

Зазначені податкові повідомлення-рішення були оскаржене позивачем в адміністративному порядку, за результатами якого податкові повідомлення-рішення № та № від 28.10.2014 року залишено без змін та збільшено податкове повідомлення-рішення № від 28.10.2014 року в частині визначення грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 176,12 грн. за основним платежем та 34,05 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.63-68).

Також рішенням ГУ ДФС у Рівненській області залишено без змін рішення про застосування штрафних санкцій № від 28.10.2014 року в сумі 8697,47 грн. та вимогу №Ф-046 від 29.09.2014 року в сумі 17394,94 грн., а також збільшено рішення № від 28.10.2014 року в частині донарахування штрафних санкцій в сумі 14,39 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-047 від 29.09.2014 року на суму 143,96 грн.

У зв'язку з цим відповідачем 04.12.2014 року прийнято: податкове повідомлення-рішення № від 04.12.2014 року, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 210,17 грн., в т.ч. 176,12 грн. - за основним платежем та 34,05 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.52); рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2014 року на загальну суму 14,39 грн. (том 1 а.с.57); вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-065 від 04.12.2014 року в сумі 143,96 грн.

Не погоджуючися з вказаними рішеннями контролюючого органу ФОП ОСОБА_3 звернулася досуду.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним рішенням, колегія суддів зазначає наступне.

Підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктами 198.1, 198.2 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.198.4 ст.198 Податкового кодексу України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції в основу вказаних податкових повідомлень-рішень покладено висновки податкового органу про безпідставне віднесення «ФОП ОСОБА_3 до складу податкового кредиту суми ПДВ на загальну суму 7556,82 грн., згідно податкових накладних, отриманих підприємцем за оплату опалення магазину, водопостачання та інші послуги по обслуговуванню магазину». Також в акті перевірки зафіксовано, що «витрати, понесені на утримання магазину повинні розподілятись навпіл та частина сум ПДВ сплачених за придбання товару (послуг) не включається до складу податкового кредиту, чим порушено ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кредиту України».

Казаний висновок суперечить обставинам справи.

Оскільки, 14.12.2004 року між ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_11 укладено договір про співпрацю, відповідно до п.2.1 якого всі учасники договору дають свою згоду на використання їх часток у спільній частковій приватній власності на 24/100 частин приміщення магазину по АДРЕСА_2 загальною площею 146,8 кв.м. для здійснення в ньому підприємницької діяльності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з працевлаштуванням ними інших учасників за їх бажанням (том 1 а.с.74-75).

01.02.2007 року ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11 (Власники) та ОСОБА_3, ОСОБА_4 (Користувачі) уклали договір безстрокового безоплатного користування майном, предметом якого є «передача приміщень магазину по реалізації продовольчої групи товарів, які знаходяться в АДРЕСА_2, загальною площею 142,5 кв.м., що належить власникам на праві приватної спільної часткової власності» (том 1 а.с.78-79). При цьому п.4.3 даного договору визначено «користуватися об'єктом у наступному порядку:75% - підприємець ОСОБА_3, 25% - підприємець ОСОБА_4».

02.01.2007 року між позивачем ОСОБА_3 (Відповідальний споживач) та ПП ОСОБА_4 (Споживач) було укладено договір про поділ витрат №1, відповідно до п.1 якого Відповідальний споживач для забезпечення функціонування магазину у відповідності з вимогами чинного законодавства укладає з установами та організаціями угоди на тепло-, електро-, водопостачання, водовідведення, телефонний зв'язок та інше і проводить оплату згідно цих угод, а Споживач відшкодовує частину витрат Відповідального споживача на умовах цього договору. Одночасно п.2 вказаного договору розподіл витрат на оплату комунальних послуг, електропостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат здійснюється на наступних умовах: Відповідальний споживач оплачує 75%, а Споживач - 25% від нарахованих послуг до сплати (том 1 а.с.82-83).

05.01.2010 року ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_11 уклали додаткову угоду №2 до договору безстрокового безоплатного користування майном від 01.02.2007 року (том 1 а.с.90), згідно з яким п.4.3 договору викладено в новій редакції: «користуватися об'єктом у наступному порядку 95% - підприємець ОСОБА_3, 5% - підприємець ОСОБА_4» та додаткову угоду №1 до договору про поділ витрат №1 від 02.01.2007 року (том 1 а.с.84), відповідно до якого п.2 викладено в новій редакції: «сторони домовилися про розподіл спільних витрат на оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат на слідуючих умовах: витрати розподіляються за домовленістю сторін у розмірі: Відповідальний споживач оплачує 95%, а Споживач 5% від нарахованих послуг до оплати».

З матеріалів справи вбачається, на виконання умов вказаних договорів між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ТОВ «Рівнетеплоенерго», РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» укладено договори №КБС198 від 01.02.2012 року про надання послуг з вивезення побутових відходів, №116 від 02.07.2012 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, №1125 від 01.10.2013 року на постачання теплової енергії, №1062 від 01.03.2007 року на подачу води з комунального водопроводу та прийняття стічних вод у комунальну каналізацію, №2053323 від 12.02.2010 року (том 1 а.с.85-102). Зміст даних договорів свідчить, що їх предметом є надання послуг позивачу за адресою: АДРЕСА_2.

Оплата за надані в 2011-2013 роки послуги здійснювалася позивачем в повному обсязі, що підтверджується долученими до матеріалів справ квитанціями, платіжними дорученням та податковими накладними (том 1 а.с.188-250, том 2 а.с.1-161).

Перелік операцій, що не є об'єктом оподаткування, визначений ст.196 Податкового кодексу України. Серед даного переліку операції з придбання комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку відсутні.

Тому суд першої інстанції вірно зазначив, що підстави для виключення зі складу податкового кредиту підприємця сум ПДВ, сплачених в ціні придбаних послуг, відсутні, оскільки отримання таких послуг за договорами не суперечить чинному законодавству, та є такими, що спрямовані на отримання доходів, а тому належать до господарської діяльності позивача в розумінні податкового законодавства.

Оскільки податковий кредит по отриманих позивачем від ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ЖКП «Центральне», ТОВ «Рівнетеплоенерго», КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» послугах повністю підтверджено відповідними податковими накладними, які містять всі необхідні обов'язкові реквізити. Зауважень до форми та змісту податкових накладних, виписаних ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ЖКП «Центральне», ТОВ «Рівнетеплоенерго», КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» для ФОП ОСОБА_3, в акті перевірки податковим органом не зазначено.

То правових підстав для виключення з податкового кредиту сум ПДВ, сплачених позивачем ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ТОВ «Рівнетеплоенерго», РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» в ціні отриманих послуг у податкового органу не було, а податковий кредит сформовано позивачем у відповідності до вимог Податкового Кодексу України.

Разом з тим доводи контролюючого органо про те що розподіл витрат , понесених позивачем на утримання магазину, порівно між ФОП ОСОБА_4 та позивачем повинен здійснюватися порівну, необґрунтовані, спростовуються вищезазначеними договорами.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висноски податкового органу про порушення позивачем вимог п.187.1 ст.187, ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України є безпідставними, а податкові повідомлення-рішення № від 28.10.2014 року та № від 04.12.2014 року - протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення- рішення № від 28.10.2014р. .колегія судів погоджується з судом першої інстанції, щодо його не правомірності з огляду на таке.

В основі вказаного податкового повідомлення-рішення лежать висновки податкового органу про безпідставне включення ФОП ОСОБА_3 до валових витрат витрати, понесені на оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку, оскільки такі витрати повинні розподілятися між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 навпіл.

У відповідності до п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

На підставі п.п.14.1.27 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пунктів 177.3 та 177.4 ст.177 Податкового кодексу України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п.138.1 ст. 138 розділу III Податкового кодексу України витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п. 138.1 ст. 138 розділу III Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку та витрати банківських установ.

Пунктом 138.2 статті 138 розділу III Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248, до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, операційну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

В силу вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 розділу III Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, законодавством, яке регулює порядок формування фізичною особою витрат, пов'язаних з господарською діяльністю та визначення чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності є стаття 177 Податкового кодексу України, з урахуванням положень розділу III цього Кодексу.

Водночас, відповідно до абз.абз 1-2 п. 44.1 ст. 44 розділу ІІ Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, відповідно до абзацу «д» пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України витрати на опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення та інші послуги з утримання виробничих приміщень включаються до складу загальновиробничих витрат, які відносяться до собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Судом встановлено, що позивач як Відповідальний споживач здійснювала оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат на підставі договору про поділ витрат №1 від 02.01.2007 року та додаткової угоди до неї №1 від 05.01.2010 року (том 1 а.с.82-84).

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2011-2013 років ФОП ОСОБА_3 до складу витрат було включено витрати на придбання у ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ЖКП «Центральне», ТОВ «Рівнетеплоенерго», КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку для утримання приміщення магазину, які в силу вимог абз. «д» пп.138.8.5 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України включаються до складу загальновиробничих витрат, та, в свою чергу, витрат операційної діяльності, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що отримання вказаних послуг позивачем є необхідним, оскільки позивачу для отримання подальшого доходу від діяльності магазину необхідно забезпечувати його функціональний стан, що забезпечить отримання доходів від такого функціонування в майбутньому.

З урахуванням вище викладеного колегія судів погоджується з висновком суду першоїінстанції, щоподаткове повідомлення-рішення № від 28.10.2014р. року не відповідає вказаним критеріям правомірності, а тому є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Щодо застосування до позивача штрафних санкцій за рішеннями № та б/н від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року та законності винесення контролюючим органом позивачу вимог №Ф-046, №Ф-047 від 29.09.2014 року та №Ф-065 від 04.12.2014 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування» від 08.07.2010 року №2464 (далі - Закон №2464) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону України №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною 11 статті 8 Закону України №2464 передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Пунктом 3 частини 11 статті 25 Закону України №2464 визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції - за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Приймаючи вищезазначені вимоги та рішення податковий орган виходив з того, що позивач найманим працівникам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період дії трудових договорів, зареєстрованих у Рівненському міському центрі зайнятості, не нараховував заробітну плату із нарахуванням понаднормових кожному». В акті перевірки від 29.09.2014 року зафіксовано, що «ФОП ОСОБА_3 було занижено загальний місячний оподатковуваний дохід по 4 працівниках у І-V кварталах 2011 року, І-ІV кварталах 2012 року, І-ІV кварталах 2013 року на загальну суму 43056,80 грн.

Однак, матеріалами справи підтверджено, що між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено трудові договори від 24.10.2005 року, 24.03.2008 року та від 01.02.2007 року разом з угодами про зміну і доповненням до них (том 1 а.с.103-112).

Судом встановлено, що в період 2011-2013 років ФОП ОСОБА_3 використовувала працю найманих працівників в кількості 4 осіб, а в ІІІ кварталі 2011 року в кількості 5 осіб. При цьому, наймані працівники працювали при шестиденному робочому тижні та перебували у щорічних відпустках, що підтверджується копією книги наказів (том 1 а.с.150-161). та табелями робочого часу 2011-2013 р.р. даних працівників (а.с.113-149).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті вимог №Ф-046, №Ф-047 від 29.09.2014 року та №Ф-065 від 04.12.2014 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та рішень про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № та б/н від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року діяв не на підставі, не в межах повноважень та не в спосіб, визначений чинним законодавством, а тому вказані вимоги та рішення є протиправними, такими, що прийняті без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішень і підлягають скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні податкові повідомлення-рішення, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій не відповідають вказаним критеріям правомірності, а тому вони є протиправними та підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи, вірно застосував Законодавство, яке регулює ці правовідносини та ухвалив правильне рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність прийнятого рішення, яке постановлене із дотриманням судом норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "13" лютого 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) Є.В.Одемчук

судді: (підпис) А.Ю.Бучик

(підпис) Г.І. Майор

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 АДРЕСА_1,33000

3- відповідачу/відповідачам: Державна податкова інспекція у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області вул.Відінська,8,м.Рівне,33023

- ,