Справа № 2-а-306/11
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2-а-306/11

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Науменко А.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Запорожана Д.В., Кравця О.О.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про зобов`язання нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу по другій групі інвалідності, яка настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, у розмірі 54 місячного грошового забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, -

ВСТАНОВИВ:
08 листопада 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, який в подальшому уточнив, та в якому просив суд зобов`язати відповідачів нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу по другій групі інвалідності, яка настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, у розмірі 54 місячного грошового забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби.

Ухвалою від 03 березня 2011 року Приморський районний суд м. Одеси задовольнив клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду (т. 1 а.с. 22).

Постановою від 21 липня 2011 року Приморський районний суд м. Одеси задовольнив адміністративний позов в повному обсязі (т. 1 а.с. 56-57).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2012 року постанова Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2011 року змінена (т. 1 а.с. 92-95).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 вересня 2012 року постанова Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2011 року та постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2012 року скасовані, а справа направлена до суду першої інстанції на новий розгляд (т. 1 а.с. 168-171).

Після повторного розгляду справи, постановою від 06 лютого 2014 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Приморський районний суд м. Одеси задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1 в повному обсязі та зобов`язав відповідачів нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в зв`язку з отриманням другої групи інвалідності, яка настала внаслідок виконання військової служби, у розмірі 54-місячного грошового забезпечення.

Не погоджуючись з постановою суду Одеський обласний військовий комісаріат подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, оскільки положення ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на спірні правовідносини, внаслідок звільнення позивача з військової служби у травні 1994 року, не у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності, а внаслідок настання інвалідності у позивача у квітні 2006 року.

ОСОБА_1 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення в повному обсязі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника ІНФОРМАЦІЯ_1 , представника ОСОБА_1 , розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Відповідно до копії послужного списку ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 68-72) та копії військового квитка (т. 1 а.с. 73-75), ОСОБА_1 з 22 січня 1994 року звільнений з військової служби у ЗС Російської Федерації у запас, у зв`язку із закінченням строку військової служби і досягнення граничного строку перебування на військовій службі.

З 23 січня 1994 року ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років (т. 1 а.с. 196-204).

25 лютого 1997 року ОСОБА_1 набув громадянство України (т. 1 а.с. 221), відповідно до пояснень ООВК.

З 01 грудня 2002 року у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання в Одеську область, Одеським обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 відновлена виплата пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У зв`язку із встановленням ОСОБА_1 другої групи інвалідності з 26 квітня 2006 року Одеським обласним військовим комісаріатом позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка з 01 січня 2007 року виплачується Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області (т. 1 а.с. 205, 210-217).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до довідки МСЕК від 25.04.2006 р. вперше встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з травмою пов`язаною з виконанням обов`язку військової служби (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до посвідчення виданого Одеським обласним військовим комісаріатом 27 квітня 2007 року, ОСОБА_1 має статус інваліда війни 2 групи (т. 1 а.с. 8).

Також відповідно до копії постанови (без дати та номера) 15 військово-лікарської комісії Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України (т. 1 а.с. 9), складеної на підставі протоколу № 298 від 18.04.2006 р. травма підполковника у відставці ОСОБА_1 , 1948 р.н., пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

В лютому 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського обласного військового комісаріату із заявою про виплату грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності.

10 березня 2010 року отримав відповідь відмову (т. 1 а.с. 4-5).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, та це підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з лютого 1997 року громадянин України:

- проходів військову службу у збройних силах СРСР та Російської Федерації; з 22 січня 1994 року звільнений з військової служби у ЗС Російської Федерації у запас, у зв`язку із закінченням строку військової служби і досягнення граничного строку перебування на військовій службі;

- з 23 лютого 1994 року отримував пенсію в Російській Федерації за вислугу років;

- з 01 грудня 2002 року у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання в Одеську область, отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- 25 квітня 2006 року вперше встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з травмою пов`язаною з виконанням обов`язку військової служби;

- з 26 квітня 2006 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- з 01 січня 2007 року перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області де отримує пенсію по інвалідності, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- у лютому 2010 року звернувся до Одеського обласного військового комісаріату із заявою про виплату грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності у задоволенні якою відмовлено листом від 10 березня 2010 року.

Апеляційний суд зазначає, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» не поширює свою дію на спірні правовідносини, оскільки відповідно до преамбули цього закону він здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, в той час як матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходів військову службу у збройних силах СРСР та Російської Федерації не будучі громадянином України.

Спірні правовідносини регулюються Угодою між державами-учасниками Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, підписаної 14 лютого 1992 року, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на час отримання інвалідності, Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році», Постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».

На час отримання інвалідності 26 квітня 2006 року стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачала, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до матеріалів справи (т. 1 а.с. 50) ОСОБА_1 не звертався до ВАТ НАСК «ОРАНТА» із заявою про виплату страхового відшкодування.

З 01 січня 2007 року стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладена у новій редакції (Закон від 03.11.2006 р. № 328-V), частина друга якої, встановлювала, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

При цьому Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року затверджені Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, відповідно до п.п. 3 п. 2 якого грошова допомога виплачується військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку, розмір грошової допомоги визначається відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки, передбаченої Указами Президента України від 10 квітня 1996 р. N 925 та від 23 лютого 2002 р. N 173 і постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 р. N 829) за останньою посадою, яку військовослужбовець займав на день втрати працездатності, а особа, звільнена з військової служби, - на день звільнення.

Апеляційний суд вважає помилковими доводи апелянта щодо непоширення дії ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції чинній з 01 січня 2007 року, та Постанови Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року, на правовідносини які виникли між сторонами, з посиланням на те, що інвалідність встановлена 26 квітня 2006 року, редакція статті 16 чинна з 01 січня 2007 року, постанова чинна з 05 березня 2007 року, та ці нормативні акти не мають зворотної дії у часі.

Частина 2 статті 16 Закону України, лише декларує право на отримання грошової допомоги та передбачає, що порядок і умови визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених приписів Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року встановлений порядок та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році. При цьому цим порядком охоплюється весь 2006 рік, а не його частина: з 12.05.2006 р. по 31.12.2006 р., як зазначив апелянт.

Посилання апелянта на листування з центральними органами виконавчої влади, апеляційний суд не приймає, оскільки листи міністерств не є нормативно-правовими актами.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, як військовослужбовцю, який звільнений з військової служби, та якому у квітні 2006 року встановлена ІІ група інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби, відповідно до приписів ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній з 01 січня 2007 року, та п.п. 3 п. 2, п. 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року.

Апеляційний суд, перевіряючи питання своєчасності звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права, вважає за необхідне зазначити наступне.

Повертаючи справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 17 вересня 2013 року (т. 1 а.с. 168-171) наголосив на необхідності перевірки обґрунтованості причин пропуску строку звернення до суду, оскільки інвалідність встановлена у квітні 2006 року, а до суду позов поданий у листопаді 2010 року.

Ухвалюючи оскаржену постанову, суд першої інстанції послався, окрім іншого, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2011 року (т. 1 а.с. 22) про задоволення клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду, яка постановлена при першому розгляді справи.

Апеляційний суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на ухвалу від 03 березня 2011 року, оскільки скасування ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 вересня 2013 року (т. 1 а.с. 168-171) постанови суду першої інстанції від 21 липня 2011 року (т. 1 а.с. 56-57) та постанови апеляційного суду від 22 листопада 2012 року (т. а.с. 92-95) і направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, передбачає розгляд справи судом першої інстанції з початку, в тому числі і нове з`ясування підстав пропуску строку звернення до суду.

Доводи суду першої інстанції щодо намагання позивача вирішити спір в порядку цивільного судочинства та закриття 13.10.2010 р. провадження по цивільній справі, апеляційний суд вважає достатніми для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, оскільки відмова у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, датована 10 березня 2010 року, а до суду позивач звернувся, 08 листопада 2010 року, під час дії Закону України № 1691-VI від 18.02.2010 р. (до визнання його окремих положень неконституційними Рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2010 від 09.09.2010 р.).

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо поважності причин пропуску строку звернення позивача до суду в порядку адміністративного судочинства за захистом порушеного, на думку позивача, права.

Не зважаючи на поважність причин пропуску строку звернення до суду, та наявність у позивача задекларованого статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» права на отримання грошової допомоги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов`язки.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 03 листопада 2006 року № 328-V (яким ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладена в новій редакції з 01.01.2007 р.), опублікований в офіційних виданнях: офіційний вісник України від 04.12.2006 р. № 47, стор. 23, стаття 3115, код акту 37953/2006; Урядовий кур`єр від 06.12.2006 р. № 230; відомості Верховної Ради України від 22.12.2006 р., № 51, стор. 1598, стаття 519; Голос України від 27.12.2006 р. № 246.

Постанова Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році», набрала чинності 05 березня 2007 року, опублікована в офіційних виданнях: Офіційний вісник України від 05.03.2007 р., 2007, № 14, стор. 50, стаття 532, код акту 38887/2007.

Постанова Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», набрала чинності з 04.06.2008 р., опублікована в офіційних виданнях: Урядовий кур`єр від 04.06.2008 р. № 101; Офіційний вісник України від 09.06.2008 р., 2008, № 39, стор. 17, стаття 1298, код акту 43192/2008.

Таким чином, держава виконала свої зобов`язання щодо доведення до відома населення, у встановленому законом порядку, законів та інших нормативно-правових актів, що визначають права та обов`язки громадян, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 57 Конституції України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач з березня 2007 року повинен був дізнатись про своє право на отримання одноразової грошової допомоги, та про наявність права на звернення за цією допомогою до відповідачів.

Проте відповідно до матеріалів справи із заявою про виплату грошової допомоги позивач звернувся у лютому 2010 року, в той час як Постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року, яка набрала чинності з 04.06.2008 р., Кабінет Міністрів України, постановив завершити виплату страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 р., відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 р. N 488 (ЗП України, 1992 р., N 10, ст. 242; 1995 р., N 6, ст. 146; Офіційний вісник України, 2003 р., N 37, ст. 1981; 2006 р., N 22, ст. 1609, N 48, ст. 3200), а також одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. N 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., N 14, ст. 532).

З часу коли позивач повинен був дізнатись про свої права березень 2007 року, та по час звернення позивача до відповідачів із заявою про виплату одноразової грошової допомоги лютий 2010 року, минуло два з половиною років, а позивач ні в суді першої інстанції, ні при апеляційному розгляді справи не навів поважних причин, за наявності яких, він не вчинив жодних дій для реалізації свого права в період з березня 2007 року по червень 2008 року.

За таких обставин апеляційний суд встановив, що, не отримання позивачем одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, відповідно до приписів ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній з 01 січня 2007 року, та п.п. 3 п. 2, п. 3 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 284 від 21 лютого 2007 року, відбулось внаслідок несвоєчасного звернення позивача із заявою про отримання допомоги.

Оскільки відмова у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, датована 10 березня 2010 року, до адміністративного суду позивач звернувся, 08 листопада 2010 року, враховуючи звернення позивача з цивільним позовом під час дії Закону України Закону № 1691-VI від 18.02.2010 р. (до визнання його окремих положень неконституційними Рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2010 від 09.09.2010 р.) - з урахуванням, відсутності поважних причин, за наявності яких, позивач в період з березня 2007 року по червень 2008 року не вчинив жодних дій для реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року, відповідно до якого з 04 червня 2008 року припинена виплата страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 р., апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

При цьому апеляційний суд не приймає посилання позивача на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року № К/800/45583/14, оскільки правовідносини по справі, яка розглядається апеляційним судом та які розглядались Вищим адміністративним судом України, є різними: ОСОБА_1 звільнений з з військової служби у ЗС Російської Федерації, а позивач по справі № К/800/45583/14 звільнений з військової служби у ЗС СРСР; та справа № К/800/45583/14 розглянута судом без посилань на Постанову Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим, відповідно до п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржена постанова скасована та ухвалена нова постанова про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, враховуючи те, що ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2014 року апелянту відстрочено сплату судового збору (т. 2 а.с. 2), з урахуванням приписів ч. 1 ст. 88, ст. 94 КАС України та ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд вважає за можливе звільнити апелянта від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2014 року по справі № 2-а-306/11.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 94, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 202, ст. ст. 207, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 16 квітня 2015 року.

Головуючий: суддя С.Д Домусчі

суддя Д.В.Запорожан

суддя О.О.Кравець