Справа № 808/8459/14
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

02 квітня 2015 року (о 12 год. 54 хв.) Справа № 808/8459/14 Провадження №ДО/808/1161/14 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Батрак І.В., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міндоходів у Донецькій області

до Горлівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) із позовом до Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - ГУ Міндоходів у Донецькій області, відповідач 1), Горлівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - Горлівська ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області, відповідач 2), в якому з урахування уточнення просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні;

стягнути з відповідачів на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2014 по 19.12.2014 в сумі 7 370,80 грн.;

стягнути з відповідачів на користь позивача завдану моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.;

стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог посилається на Закон України «Про державну службу», Кодекс законів про працю України та зазначає, що наказом від 14.10.2014 № 180-о позивачка звільнена за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП., з виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки - 20 календарних днів за період з 21.06.2013 по 20.06.2014, 10 календарних днів за період з 21.06.2014 по 24.10.2014, невикористані 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж роботи на державній службі за період роботи з 10.04.2014 по 24.10.2014. Вказує, що у день звільнення відповідачі не провели з позивачем повного розрахунку, а тому бездіяльність відповідачів підлягає визнанню протиправною. Крім того, вважає, що з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100 та наданої відповідачем 2 довідки від 05.11.2014, середньоденна заробітна плата позивача становить 184,27 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2014 по 19.12.2014 становить 7 370,80 грн. Пояснює, що внаслідок дій відповідачів позивачці спричинені моральні страждання через те, що залишилась без засобів до існування, не могла придбати продукти харчування та сплатити транспортні послуги для виїзду із зони бойових дій, позивачкою втрачено нормальні життєві зв'язки, що вимагає додаткових зусиль для організації життя. На підставі викладеного, просить позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 05.02.2015 представник позивача заяву про уточнення позовних вимог підтримав у повному обсязі та вказану заяву було прийнято судом.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, проте 02.04.2015 надав до суду клопотання (вх. № 14155) про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

05.02.2015 представником відповідачів надано суду заперечення на заяву про уточнення позовних вимог по справі. Крім того, 25.02.2015 на адресу суду від представника відповідачів надійшли пояснення по справі (вх. №8732). Представником відповідачів зазначено, що вина податкового органу стосовно затримки розрахунку при звільненні позивача відсутня, оскільки простій у роботі Горлівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області встановлено наказом Міністерства доходів і зборів України від 08.07.2014 №389, при цьому відповідно до приписів постанови Кабінету міністрів України від 07.11.2014 №595 видатки у населених пунктах Донецької та Луганської областей, які знаходяться на неконтрольованій території, із Державного бюджету України не здійснювались. Вказував, що установа, яка повинна провести розрахунок при звільненні позивача, є Горлівська ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області, позивач не зазначає, які саме його права було порушено ГУ Міндоходів у Донецькій області. Вважав, що відшкодування моральної шкоди здійснюється особою, яка її заподіяла, лише за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Проте, позивачем не надано жодного доказу в підтвердження вищевказаних умов, за яких здійснюється відшкодування моральної шкоди та належних доказів для стягнення витрат з оплати адвокатських послуг. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте 02.04.2015 надав до суду клопотання (вх. № 14156) про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ст. 41 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, за відсутності представників сторін, в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

На підставі наказу Міністерства доходів і зборів України від 08.07.2014 №389 «Про встановлення простою у роботі» з 08.07.2014 встановлено простій у роботі Горлівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області, що виник не з вини працівників та зумовлений загрозою їх життю та здоров'ю.

ОСОБА_1 працювала начальником відділу оподаткування та контролю об'єктів і операцій Центрально-Мінського відділення Горлівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області та 24 жовтня 2014 року наказом № 180-о від 14.10.2014 була звільнена за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП. За вказаним наказом позивачу належить виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки - 20 календарних днів за період з 21.06.2013 по 20.06.2014, 10 календарних днів за період з 21.06.2014 по 24.10.2014, невикористані 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж роботи на державній службі за період роботи з 10.04.2014 по 24.10.2014.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595«Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» та наказу Державної фіскальної служби України від 07.12.2014 №256 «Про переміщення та закінчення простою» Горлівську ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області переміщено на контрольовану територію за адресою: 84500, Донецька область, м. Артемівськ, вул. Комсомольська, буд. 8. Крім того, відповідача 2 зареєстровано як отримувача бюджетних коштів у органі державної казначейської служби у м. Артемівську.

Позивач неодноразово звертався до відповідачів із заявами про сплату заборгованості по заробітній платі та відповідних компенсацій за дні невикористаної відпустки.

Із матеріалів справи вбачається та представником позивача підтверджено, що розрахунок з позивачем у сумі 9 121,39 грн. (оплата за час простою у вересні у сумі 2 999,63 грн., оплата за час простою у жовтні та компенсація за невикористану відпустку 6 121,76 грн.) відповідачем 2 проведено 19.12.2014, а також позивачу надана довідка від 05.11.2014 №б/н про середню заробітну плату позивача.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні позивач звернувся із позовом до суду, у якому також просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2014 по 19.12.2014, а також завдану моральну шкоду та витрати на правову допомогу адвоката.

Проаналізувавши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум..

Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктами 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

В доводах заперечення представник відповідачів зазначив, що ситуація щодо несвоєчасності проведення розрахунків зі звільненими працівниками склалася не з вини відповідачів, а у зв'язку з проведенням на території Донецької та Луганської областей антитерористичної операції, простоєм відповідача 2 та необхідністю перереєстрації на контрольованій території.

Так, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України (додається, таємно).

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 №1669 (далі - Закон №1669), який набрав чинності 15.10.2014.

Періодом проведення антитерористичної операції за визначенням, наведеним у ст. 1 Закону №1669, встановлено час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону №1669, його дія поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Постановою Правління Національного Банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 06.08.2014 № 466 призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою.

Частиною 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України; приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу; розробляє та затверджує паспорти бюджетних програм і складає звіти про їх виконання, здійснює аналіз показників виконання бюджетних програм; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Для забезпечення виплати заробітної плати працівникам територіальних органів Міндоходів у Донецькій та Луганській області за серпень 2014 року, розпорядником бюджетних коштів Міністерством доходів і зборів України видано наказ від 28.08.2014 №68-ф «Про виплату заробітної плати», яким надано право Харківьскій митниці Міндоходів здійснити всі необхідні заходи для забезпечення виплати заробітної плати працівникам територіальних органів Міндоходів у Донецькій області за серпень 2014 року.

07.11.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» № 595, пунктом 2 якої установлено, що перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, визначається Кабінетом Міністрів України за поданням Служби безпеки.

Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України № 595 міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації зобов'язані забезпечити до 01.12.2014 переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Крім цього, вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України № 595 затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Пунктом 2 Тимчасового порядку закріплено, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

При цьому, приписами Тимчасового порядку передбачена можливість переміщення установи на контрольовану територію, і таке переміщення, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (п.п.4, 6).

Пунктом 11 Тимчасового порядку визначено, що установи, які переміщені на контрольовану територію, відкривають рахунки в органах Казначейства за місцезнаходженням у порядку, встановленому законодавством.

Так, згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» від 07.11.2014 № 1085-р місто обласного значення м. Горлівка Донецької області, віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

На підставі системного аналізу вищезазначених норм, суд вважає, що до переміщення Горлівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області на контрольовану територію, відповідач 2 не мав можливості здійснити необхідних заходів щодо перерахування належних позивачу при звільнені виплат.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідача 2 переміщено на контрольовану органами державної влади територію у грудні 2014 року на підставі наказу ДФС України від 07.12.2014 №256 «Про переміщення та закінчення простою» та 19.12.2014 відповідачем 2 проведено повний перерахування, належних позивачу при звільненні коштів.

Суд погоджується із думкою представника відповідача та вважає за необхідне зауважити, що роботодавцем у даному випадку виступає Горлівська ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області, при цьому під час судового розгляду позивачем не обґрунтовано суду, яким чином Головним управлінням Міндоходів у Донецькій області порушено права, свободи та інтереси позивача.

Ураховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність відповідачів щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки суд дійшов висновку, що відповідачами доведено суду відсутність в цьому своєї вини.

Стосовно стягнення моральної шкоди, суд виходив з наступного.

У ст. 237-1 Кодексу законів про працю України зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною першою ст. 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки судом вже встановлено відсутність вини відповідачів по відношенню до позивача, вимоги щодо покладання на останніх обов'язку компенсувати позивачу моральну шкоду відсутні. Крім того, позивачем не зазначено, в чому полягає моральна шкода, не наведено жодного доказу на підтвердження заявленої до стягнення суми моральної шкоди.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Частиною 1 ст. 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу адвоката в сумі 3 000,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 87 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До складу останніх відносяться і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

За правилами ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості, то витрати на правову допомогу адвоката не підлягають стягненню. Крім того, позивач всупереч вказаним нормам процесуального права просить стягнути витрати на правову допомогу з відповідачів, а не з Державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак