Справа № 802/499/15-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 квітня 2015 р. Справа № 802/499/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Цибко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного управління Держземагенства у Вінницькій області

про: визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

24.02.2015 до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язати вчинити дії.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішенням Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №31-2-0.3-814/2-15 від 19.01.2015 відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, позивач зазначене рішення вважає протиправним, тому звернувся до суду з даним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову та зазначив, що рішення Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №31-2-0.3-814/2-15 від 19.01.2015 прийнято на підставі та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 03.12.2014 позивач звернулась до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області із клопотанням про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва орієнтовною площею 5,09 гектара на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала бухгалтером по оплаті праці на КСП ім. Лесі Українки с. Лядова Барського району Вінницької області. Однак, ОСОБА_3 помилково не була включена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) по КСП ім. Лесі Українки с. Лядова Барського району Вінницької області.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 13.06.2013, яке набрало законної сили 25.06.2013, по справі №125/1349/13-ц зобов'язано Журавлівську сільську раду Барського району Вінницької області включити ОСОБА_3 до додаткового списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) по КСП ім.. Лесі Українки с. Лядова Барського району Вінницької області.

Рішенням 32 сесії 6 скликання Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області від 19.12.2013 було включено гр. ОСОБА_3 в додаткові списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) по КСП ім. Лесі Українки с. Лядова Барського району Вінницької області.

19.01.2015 рішенням Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від №31-2-0.3-814/2-15 позивачу було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва орієнтовною площею 5,09 гектара на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області (за межами населеного пункту), мотивуючи свою відмову тим, що жодними документами за заявником не визнано право на земельну частку (пай).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та наданих у справу доказів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон), право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств. сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських . акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, як» відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є:

- свідоцтво про право на спадщину;

- посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай);

- рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п'ятому частини першої статті 1 Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Листом Головного управління Держземагентства у Вінницькій області від 19101.2015 № 31-2-0.3-814/2-15, з приводу розгляду вищевказаного клопотання, позивачу було повідомлено про неможливість надання земельної ділянки у власність, оскільки рішенням Барського районного суду не визнано за позивачем право на земельну частку (пай), а лише зобов'язано Журавлівську сільську раду включити ОСОБА_3 до додаткового списку осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Враховуючи, що законодавством чітко визначені документи, які посвідчують право особи на земельну частку (пай), тому рішення суду від 13.06.2013 та рішення сільської ради про включення ОСОБА_3 в додаткові списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) по КСП ім. «Лесі Українки» с. Лядова, Барського району, Вінницької області не є правовстановлюючими документами, що посвідчує право на земельну частку (пай) та не визначає розмір такої части (паю).

Крім того, посилання позивача на записи в трудовій книжці, як посвідчення її прав на земельну частку пай не заслуговують на увагу, оскільки стосуються громадян України, евакуйованих із зони відчуження, відселених із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадян України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонерів з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Відомості про віднесення ОСОБА_3 до таких громадян в матеріалах справи відсутні відсутні.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд дійшов до висновку, що відповідач відмовивши в задоволенні клопотання ОСОБА_3 діяв в межах наданої компетенції, в порядку та у спосіб визначений законодавством України.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Крім того, в силу ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, позивачем не надано суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, і не доведено протиправності рішення відповідача, отже позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, а відповідач не вказав про понесені витрати, суд не має підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністартивний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна