Справа № 804/3410/15
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2015 р. Справа № 804/3410/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
при секретарі судового засідання Риженко О.В.
за участю представника відповідача Ванжі О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод трубопровідної арматури», про визнання дій неправомірними та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 05.02.2015 року,-
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2015р. заявлений адміністративний позов було залишено без руху з огляду на невідповідність зазначеного адміністративного позову вимогам ст.106 КАС України, та надано позивачу строк до 23.03.2015 року для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2015р., після усунення позивачем зазначених в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2015р. недоліків було відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду у судовому засіданні.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
У судове засідання представник відповідача також з`явився, заперечував проти позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши в письмових запереченнях від 06.04.2015 р. наступне.
Відповідач, посилаючись на наявність відповідної процедури щодо передачі виконавчого провадження від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого, передбаченої нормами зазначеної Інструкції №74/5, зазначає, що навіть у разі наявності зведеного виконавчого провадження, виконавче провадження повинно бути передано від одного органу ДВС до іншого, а тому державним виконавцем в оскаржуваній постанові запропоновано стягувачу звернутися до відповідного територіального відділу ДВС.
Відтак, відповідач вважає заявлений позов необґрунтованим, а свої дії та рішення - вчиненими та винесеним в межах чинного законного законодавства України.
Третя особа - Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод трубопровідної арматури» належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася, свою позицію щодо заявленого адміністративного позову жодним чином не виявила, будь - яких пояснень у письмовому вигляду на адресу суду не надала.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін по даній справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
16.03.2015 року господарським судом Дніпропетровської області було винесено постанову у справі №26/904/229/2013, відповідно до якої припинено процедуру розпорядження майном боржника - Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод трубопровідної арматури»; припинено повноваження розпорядника майна Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод трубопровідної арматури» по справі №26/904/229/2013 арбітражного керуючого ОСОБА_3; визнано Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод трубопровідної арматури» банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру у справі строком на 12 місяців до 16.03.2016 року.
16.03.2015 року позивач звернувся до начальника ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції Григорука О.В. з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 року по справі №804/4873/14.
Правовідносини сторін щодо змісту, форми та умов виконання процесуальних дій, процесуальних прав та обов'язків сторін та інших учасників виконавчого провадження, а також визначення гарантій реалізації зазначених прав, обов'язків та процесуальних дій; умов та порядку виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються нормами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, тощо.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та способом, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.55 Конституції України Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У відповідності до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено, зокрема, обов'язковість рішення суду.
Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.
Частиною 2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Відповідно до ч.1 та 2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".
Згідно ст.6 вищевказаного Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладається обов'язок щодо вжиття передбачених цим Законом заходів примусового виконання, неупередженого, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій, для чого державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.
Згідно ч.2 ст.17 вищевказаного Закону відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Відповідно до пункту 1 ч.1 ст.19 вищевказаного Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.
Відповідно до ст.20 зазначеного Закону визначається місце виконання рішення та вказується, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі, якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.
Відповідно до ч.5, 7, 8 зазначеної статті вказаного закону, у разі, якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося , що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше настпуного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.
При цьому виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України, а спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.
Відповідно до ст.21 наведеного вище закону визначається також підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень, та, згідно ч.2 та 3 зазначеної статті встановлюється, що на відділи примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних управлінь юстиції в областях покладається виконання рішень, за якими: боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; а також, сума зобов'язання становить від трьох до десяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.
Інші виконавчі провадження, що перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби, можуть передаватися до відділів примусового виконання рішень в установленному Міністерством юстиції України порядку.
Відповідно до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надано відстрочку виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення строку відстрочки в межах строку, встановленого для його пред'явлення. У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, розробленою відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України визначаються окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до 3.5зазначеної Інструкції місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 20 Закону України "Про виконавче провадження".
Відповідно до п.3.5.1 наведеної вище Інструкції проведення державним виконавцем виконавчих дій на території органу ДВС, який підпорядкований іншому регіональному органу ДВС, здійснюється за погодженням з Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Відповідно до 3.5.3. Підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та регіональних органів ДВС визначається згідно зі статтею 21 Закону. Виконавчі провадження, що перебувають на виконанні в територіальних органах ДВС, можуть передаватися до відділів примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та регіональних органів ДВС в установленому розділом VI цієї Інструкції порядку.
Відповідно до п.п.3.8.4, 3.8.5 вказаної Інструкції наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними Єдиного реєстру при відкритті виконавчого провадження, та, у разі виявлення іншого виконавчого провадження, відкритого щодо одного й того самого боржника в тому самому органі ДВС, державний виконавець звертається до начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, щодо прийняття рішення стосовно об'єднання виконавчих проваджень у зведене чи приєднання виконавчого документа до зведеного виконавчого провадження.
Відповідно до п.3.8.6. Інструкції якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі ДВС в межах регіону, начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, звертається до керівника органу ДВС вищого рівня щодо прийняття рішення стосовно об'єднання виконавчих проваджень у зведене чи приєднання виконавчого документа до зведеного та визначення органу ДВС, який буде здійснювати виконання зведеного виконавчого провадження.
Відповідно до розділу VI зазначеної вище Інструкції деталізується порядок передачі виконавчого провадження від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого та зазначається наступне.
Відповідно до п.6.1, 6.2, 6.7 Інструкції виконавче провадження може бути передано від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого у випадках, визначених Законом та цією Інструкцією. Передача виконавчого провадження в межах одного органу ДВС або виконавчої групи здійснюється за письмовим дорученням начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівника виконавчої групи. Виконавче провадження передається від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС, виконавчої групи у тому числі, і: якщо виконавчі провадження відносно солідарних боржників відкрито різними державними виконавцями; у зв'язку з іншими обставинами, що ускладнюють виконання рішення.
При цьому, як визначено в п.п.6.3, 6.4 Інструкції, передача виконавчих проваджень на виконання може здійснюватися: а) до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, інших органів ДВС та виконавчих груп, утворених при цих органах, - за рішенням директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо будь-яких виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в органах ДВС; б) до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - за рішенням начальника цього відділу щодо будь-яких виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в органах ДВС та виконавчих групах, утворених при цих органах; в) до відділу примусового виконання рішень регіонального органу ДВС, територіальних органів ДВС та виконавчих груп, утворених при цих органах, - за рішенням начальника регіонального органу ДВС щодо виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в територіальних органах ДВС; г) до відділу примусового виконання рішень регіонального органу ДВС - за рішенням начальника цього відділу щодо виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в територіальних органах ДВС; ґ) до виконавчої групи, утвореної в межах органу ДВС, - за рішенням керівника цього органу ДВС; д) від одного державного виконавця до іншого в межах органу ДВС та виконавчої групи - за рішенням відповідних керівників цих органів та керівника виконавчої групи у разі покладення на нього прав та повноважень, встановлених Законом, у виконавчому провадженні для начальників відділів територіальних органів ДВС. А передача виконавчого провадження до іншого органу ДВС або у зв'язку з утворенням виконавчої групи при іншому органі ДВС здійснюється за вмотивованою постановою особи, яка прийняла рішення про передачу матеріалів виконавчого провадження, яка надсилається сторонам виконавчого провадження та до відповідного органу ДВС. При передачі виконавчого провадження з одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого відповідні відомості заносяться до Єдиного реєстру.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.2 ст.72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч.2 ст.71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Крім того, враховуючи наведену вище процедуру передачі виконавчого провадження від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого, визначену відповідно до наведених вище закону «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, суд не вбачає правових підстав для визнання неправомірними дій відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови, навіть з огляду на підтверджений сторонами факт існування зведеного виконавчого провадження, на підтвердження якого позивачем надано та судом долучено до матеріалів справи копію постанови від 26.02.2012 року, винесеної на виконання доручення Державної виконавчої служби України № 12-0-26-338/3.4, оскільки сам факт наявності зведеного виконавчого провадження не має наслідком автоматичного звернення позивача до відповідача з заявою про відкриття виконавчого провадження в порушення підвідомчості виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень, визначеної ст.21 Закону «Про виконавче провадження» та норм наведеної вище Інструкції.
Зазначене вище має наслідком відсутність законних та обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог заявленого адміністративного позову про визнання дій протиправними та скасування рішення в повному обсязі.
Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова