Справа № 1329/1195/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р. Справа № 1395/14/876
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Яворівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Смолинської сільської ради Яворівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Смолинської сільської ради Яворівського району Львівської області (далі - Сільська рада) про скасування рішення виконавчого комітету Сільської ради (далі - Виконком) від 24.12.2010 №28 «Про оформлення права власності на будинок» (далі - Рішення №28), яким вирішено оформити свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 144кв.м., житловою площею 82,2кв.м. за ОСОБА_2, покликаючись на те, що саме ним збудований цей будинок.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2013 року в справі №1329/1195/12 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням його оскаржив позивач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В апеляційній скарзі вказує, що зазначений житловий будинок збудований ним самовільно, не зданий в експлуатацію. Приймаючи оскаржуване Рішення №28 відповідач порушив вимоги пунктів 8.1, 8.2 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», яке затверджено наказом Міністерства юстиції України (далі - МЮУ) від 07.02.2002 №7/5 (у редакції наказу МЮУ від 28.07.2010 №1692/5), зареєстрованого в МЮУ 18.02.2002 за №157/6445 (далі - Тимчасове положення), оскільки на розгляд Виконкому була подана лише одна заява ОСОБА_2, та «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 08.10.2008 №923 (у редакції постанови КМУ від 20.05.2009 №534) так як не було отримано сертифікат відповідності на вказаний житловий будинок. Вважає, що судом протиправно взято до уваги докази здобуті після прийняття Рішення №28.

Відповідач та третя особа у письмових запереченнях вважають постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просять апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем надано достатньо доказів, які свідчать про законність Рішення №28. Позивачем не надано жодного вагомого доказу того, що Рішення №28 є незаконним. Судом роз'яснено позивачу, що він вправі звернутися до суду в порядку цивільного судочинства про відшкодування витрат, пов'язаних з будівництвом даного будинку, якщо саме він його збудував.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, рішенням Виконкому від 20.05.1985 №20 ОСОБА_2 було надано земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 на старому місці і дозволено таке будівництво (далі - Рішення №20; а.с.110).

Виконавчим комітетом Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області 17.04.1986 прийнято рішення №142 (далі - Рішення №142), яким ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту в АДРЕСА_1 на виділеній Рішенням №20 земельній ділянці. На момент звернення ОСОБА_2 про отримання дозволу на будівництво житлового будинку на її подвір'ї вже стояв старий будинок, тому п.5 Рішення №142 її було зобов'язано після закінчення будівництва нового будинку старий будинок знести в місячний термін (а.с.111).

Крім цього, такою отримано пояснювальну записку до проекту забудови земельної ділянки, акт виносу в натурі земельної ділянки, дозвіл на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво від 19.05.1986 №152, свідоцтво на забудову земельної ділянки від 17.04.1986 №142 (а.с.112-114, 121)

В 1988 році такий житловий будинок було збудовано, що підтверджуються технічним паспортом житлового будинку (а.с.49-54).

15.11.1993 рішенням Сільської ради №118 (далі - Рішення №118) ОСОБА_2 передано безплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.115).

В жовтні 2010 року остання звернулася до Сільської ради із заявою про надавання дозволу на оформлення права власності на житловий будинок за вказаною адресою. Оскільки у погосподарській книзі Сільської ради за даною адресою вже числився житловий будинок 1956 року побудови (старий будинок), який не відповідав поданому до заяви новому технічному паспорту, такий дозвіл не було надано (а.с.116).

В грудні 2010 року ОСОБА_2 вдруге звернулася із відповідною заявою, а Виконком Рішенням №28 вирішив оформити свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок за нею (а.с.118-119)

Крім того, Виконком рішенням від 07.03.2012 №12 надав ОСОБА_2 дозвіл на переведення дерев'яного житлового будинку (старого будинку) в літню кухню (а.с.117).

Також, досліджено облікову картку та погосподарські книги надані Сільській раді з яких вбачається, що власником господарства АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.55-66).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 55 Основного Закону кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас суб'єктивна оцінка порушення права чи інтересу не є абсолютною.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Захист прав - це застосування правових засобів з метою забезпечення права у сфері публічно-правових відносин.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам законодавства.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права чи інтересу, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушено.

Обов'язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки (права чи обов'язки) для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий (обтяжуючий) характер.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч.2 ст.171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

ОСОБА_1 оспорив Рішення №28, яке є правовими актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов'язки тільки тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім законного забудовника земельної ділянки), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним Рішенням №28 не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року №21-34а15.

Відтак, необхідно встановити, чи дійсно порушуються права чи інтереси позивача у зв'язку із прийняттям Рішення №28, а також з'ясувати, в чому саме полягає порушення його законних прав та інтересів.

За змістом частин 3, 4 ст.6 ЗК України (1990 року) (в редакції, чинній на час прийняття Рішення №118) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного ст.67 цього Кодексу.

Статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (чинного на час виникнення спірних відносин - прийняття Рішення №118; далі - Декрет) було зобов'язано сільські, селищні, міські Ради народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Згідно із ст.3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Пунктом 7 Розділу X Перехідні положення ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

У пп.10 п. «б» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) вказано, що до відання виконавчих органів сільських рад належить повноваження щодо обліку відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Розділ VIII Тимчасового положення регулює особливості оформлення права власності на нерухоме майно.

За змістом пп. «а» п.8.1, п.8.2 Тимчасового положення визначено, що оформлення права власності на нерухоме майно проводиться органами місцевого самоврядування з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно фізичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. До заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені цим положенням.

За змістом ст.4 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - завершення будівництва житлового будинку) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

В пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР від 31.07.1981 №4 «Про судову практику з вирішення спорів, пов'язаних з правом власності на житловий будинок» було роз'яснено, що індивідуальне житлове будівництво здійснюється з метою забезпечення житловою площею тих громадян та членів їх сім'ї, яким у встановленому порядку надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва будинку. Тому участь сторонніх для забудовника осіб у будівництві будинку не може служити підставою для визнання за ними права власності на частину побудованого будинку. Ці особи в праві вимагати відшкодування власником будинку понесених ними витрат. В окремих випадках з урахуванням всіх обставин справи суди можуть визнати за вказаними особами право власності на частину будинку. При цьому необхідно ретельно перевіряти дійсні відносини сторін, встановлювати причини, за якими будівництво будинку велося за участю осіб, які претендують на визнання за ними права власності на частину будинку, чи була між сторонами домовленість про створення спільної власності на будинок.

Сам по собі факт сприяння забудовнику з боку членів його сім'ї або родичів в будівництві будинку не може бути підставою для задоволення їхніх претензій до забудовника про визнання права власності на частину будинку. Такий позов може бути задоволений судом лише в тих випадках, коли між цими особами і забудовником була домовленість про створення спільної власності на житловий будинок і саме з цією метою вони вкладали свою працю і кошти в будівництво житлового будинку (власний переклад апеляційного суду).

Аналогічно, Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови від 04.10.1991 №7«Про практику застосування судами законодавства,що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» надав роз'яснення, що відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 ЗК України (1990 року) і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Отже, посилання позивача на порушення його прав у зв'язку з прийняттям Рішення №28 є безпідставними, оскільки таке не стосуються його безпосередньо.

Враховуючи наведені норми законодавства, наявність Рішення №28 та подальше оформлення права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2, не перешкоджає праву позивача звернутися до суду із позовом про визнання права власності на частину чи цілий житловий будинок, за доведеності обставин (фактів) з якими це законодавство пов'язує виникнення такого права.

Доводи апелянта у відповідній частині є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне і неправильне трактування вимог цивільного, земельного та іншого законодавства.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Яворівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 10 квітня 2015 року.