Справа № К/9991/41390/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року м. Київ К/9991/41390/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого: Штульман І.В. (доповідач),

суддів: Бутенка В.І.,

Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Прокуратури Автономної Республіки (далі - АР) Крим, Ради міністрів (далі - РМ) АР Крим про спонукання до виконання певних дій, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду АР Крим від 2 грудня 2010 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року, -

встановив:

У травні 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд з адміністративним позовом до прокуратури АР Крим, РМ АР Крим, після уточнення якого у червні та жовтні 2010 року, просили суд зобов'язати відповідачів вчинити наступні дії:

- сформувати зведений реєстр репатріантів, у якому зафіксувати їх та членів їх сім'ї, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Програми розселення та облаштування депортованих кримських татар і осіб інших національностей, що повернулися на проживання в Україну, їх адаптації та інтеграції в українське суспільство на період до 2010 року» від 11 травня 2006 року № 637 (далі - Постанова № 637);

- вжити стосовно них і їх дітей заходів згідно положень Угоди з питань, пов'язаних з відновленням прав депортованих осіб, національних меншин та народів, підписаної 9 жовтня 1992 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 17 грудня 1993 року № 3736-XII (далі - Угода від 9 жовтня 1992 року);

- надати їм і їх дітям в порядку облаштування на своїй історичній батьківщині в АР Крим у власність індивідуальний житловий будинок, збудований за рахунок Державного бюджету України (цільове фінансування відповідно до Програми облаштування депортованих осіб, які добровільно повернулися на свою історичну батьківщину) на окремій земельній ділянці площею 0,10 га в місті Сімферополі АР Крим, який відповідає санітарним, гігієнічним та житловим нормам;

- відновити і повернути підприємство (спільна фірма «Емін-Кале», вул. Д. Глухова, 21, м. Керч, АР Крим, Україна, 98300) з балансом станом на 1 січня 1996 року;

- перевірити законність притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності.

Постановою Окружного адміністративного суду АР Крим від 2 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду АР Крим від 2 грудня 2010 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга позивача ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи та іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Постановою № 637 затверджено Програму розселення та облаштування депортованих кримських татар і осіб інших національностей, що повернулися на проживання в Україну, їх адаптації та інтеграції в українське суспільство на період до 2010 року (далі - Програма), яка спрямована на розв'язання соціально-економічних і культурно-освітніх проблем, пов'язаних з поверненням в Україну депортованих кримських татар і осіб інших національностей (далі - репатріанти), визначення пріоритетних завдань органів виконавчої влади щодо їх розселення, облаштування, адаптації та інтеграції в українське суспільство.

Одним із завдань Програми було формування протягом 2006 - 2007 років зведеного реєстру репатріантів та членів їх сімей, виконавцями визначено РМ АР Крим, Севастопольську міську державну адміністрацію і Державний комітет у справах національностей та релігій.

На виконання вищезазначеної Постанови № 637 РМ АР Крим 11 вересня 2007 року прийнято постанову № 579 «Про організацію роботи щодо формування зведеного реєстру репатріантів і членів їх сімей», згідно з якою створено робочу групу з формування зведеного реєстру репатріантів і членів їх сімей та визначено Республіканський комітет АР Крим у справах міжнаціональних відносин та депортованих громадян відповідальним за організаційно-технічне забезпечення формування реєстру репатріантів і членів їх сімей.

Постановою РМ АР Крим «Про заходи щодо формування зведеного реєстру репатріантів і членів їх сімей» від 26 червня 2008 року № 323 затверджено новий склад робочої групи із забезпечення скоординованих дій, направлених на формування зведеного реєстру репатріантів і членів їх сімей, та доручено районним державним адміністраціям в АР Крим, органам місцевого самоврядування забезпечити формування реєстру репатріантів і членів їх сімей на відповідних територіях.

Постановою РМ АР Крим «Про деякі питання зведеного реєстру репатріантів та членів їх сімей» від 1 серпня 2008 року № 403 затверджено Положення про зведений реєстр репатріантів та членів їх сімей (далі - Положення про реєстр) і Положення про порядок ведення зведеного реєстру репатріантів та членів їх сімей в містах і районах АР Крим (далі - Положення про порядок ведення реєстру).

Забезпечення формування зведеного реєстру репатріантів та членів їх сімей на відповідній території згідно з пунктом 1 Положення про порядок ведення реєстру покладається на реєструючий орган та робочу групу.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про реєстр відомості про репатріанта (персональні дані) вносяться до реєстру реєструючим органом.

У пункті 1.1 Положення про реєстр визначено, що реєструючий орган - це є підрозділ з питань міжнаціональних відносин міської ради чи районної державної адміністрації, який забезпечує реєстрацію репатріантів та членів їх сімей на відповідній території і систематичне оновлення бази даних.

У містах республіканського значення реєструючим органом реєстру згідно з підпунктом 1 пункту 2 Положення про порядок ведення реєстру є структурний підрозділ з питань міжнаціональних відносин відповідної міської ради.

Порядок взаємодії репатріантів з реєструючим органом визначено у пункті 4 Положення про реєстр.

Відповідно до пункту 4.1 зазначеного Положення репатріант з метою вирішення питань задоволення соціальних потреб, вказаних у пункті 1.2 цього Положення, надає реєструючому органу документи, визначені постановами Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2003 року № 1952 «Про затвердження Порядку забезпечення депортованих осіб та членів їх сімей, які повернулися в Україну, житлом, збудованим або придбаним за рахунок бюджетних коштів» (далі - Постанова № 1952), від 13 травня 2004 року № 626 «Про заходи щодо задоволення соціальних потреб депортованих кримських татар та осіб інших національностей, які повернулися в Україну на постійне проживання» (далі - Постанова № 626).

Згідно пункту 2.2 Положення про реєстр ідентифікаційні персональні дані репатріанта заносяться в реєстр реєструючим органом на основі наданих громадянами документів, передбачених Постановами № 1952 та № 626.

Тобто, формування відповідного реєстру здійснюється на підставі відомостей про репатріантів та членів їх сімей, які звернулися у місцеві органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування, з метою задоволення їх соціальних потреб.

Оскільки, як встановлено судами, позивачі у місцеві органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування у порядку, визначеному вищевикладеними нормами законодавства, не звертались, з листа Республіканського комітету АР Крим у справах міжнаціональних відносин та депортованих громадян від 22 листопада 2010 року № 1509/01-05 вбачається, що зведений реєстр репатріантів та членів їх сімей сформовано і він функціонує, то колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про відсутність будь-яких порушень прав та інтересів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 РМ АР Крим в частині виконання Постанови № 637.

Угодою від 9 жовтня 1992 року передбачено забезпечувати депортованих осіб, які добровільно повертаються в місця їх проживання на момент депортації, рівними з громадянами, які постійно там проживають, політичними, економічними і соціальними правами та умови для облаштування, працевлаштування, освіти, національного, культурного та духовного розвитку.

Тобто, зазначена Угода є міжнародним договором, який регулює лише загальні питання щодо визнання прав депортованих осіб при поверненні на історичну батьківщину та зобов'язання країн-учасниць Співдружності Незалежних Держав з цього приводу.

За змістом частин першої та другої статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16 травня 2008 року № 279-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, РМ АР Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Відповідно до частини третьої статті 1 Конституції АР Крим, затвердженої Законом України від 23 грудня 1998 року № 350-XIV, РМ АР Крим є виконавчим органом АР Крим і здійснює виконавчі функції та повноваження в межах своєї компетенції.

Частиною першою статті 35 Конституції АР Крим визначено, що РМ АР Крим як орган виконавчої влади АР Крим самостійно здійснює виконавчі функції і повноваження з питань, віднесених до відання АР Крим Конституцією України, Конституцією АР Крим і законами України.

Повноваження РМ АР Крим визначені статтею 38 Конституції АР Крим, згідно з якою, РМ АР Крим здійснює виконавчі функції та повноваження з питань, віднесених до самостійного відання АР Крим, а також здійснює державні виконавчі функції, делеговані відповідно до Конституції України. РМ АР Крим виконує інші функції та повноваження, передбачені Конституцією України, Конституцією АР Крим, законами України, нормативно-правовими актами Верховної Ради АР Крим у межах її компетенції. РМ АР Крим здійснює виконавчі функції і повноваження, віднесені до самостійного відання АР Крим, з питань: розвитку економіки; планування економічного і соціального розвитку; фінансової, кредитної та цінової політики; промисловості; паливно-енергетичного комплексу; сільського господарства; землеустрою; лісового господарства; водогосподарського будівництва і зрошуваного землеробства; організації і розвитку курортно-рекреаційної сфери і туризму; управління санаторно-курортними і туристичними комплексами АР Крим; зовнішньоекономічної діяльності та зовнішніх зв'язків; транспорту, зв'язку і дорожнього будівництва; житлово-комунального господарства і благоустрою, архітектури і містобудування; торговельного і побутового обслуговування населення; організації та розвитку освіти, науки, культури, мистецтва, охорони пам'яток історії та культури; поліграфії та видавничої справи; охорони навколишнього природного середовища; організації та забезпечення безпечних і здорових умов життя населення, організації та розвитку охорони здоров'я, фізичної культури і спорту; праці, її оплати, умов і охорони праці, соціальних питань та зайнятості населення, соціального захисту населення; забезпечення законності, охорони громадського порядку і прав громадян; міжнаціональних відносин; молодіжної політики, охорони материнства і дитинства; управління майном АР Крим у порядку, визначеному Верховною Радою АР Крим.

Зважаючи на викладені повноваження відповідача РМ АР Крим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у частині зобов'язання РМ АР Крим вжити стосовно них і їх дітей заходів згідно положень Угоди від 9 жовтня 1992 року, оскільки нормативне забезпечення громадянськими правами депортованих осіб, які добровільно повертаються в місця їх проживання на момент депортації, не належить до компетенції цього суб'єкта владних повноважень.

Питання забезпечення житлом депортованих осіб та членів їх сімей, які повернулися в Україну, регулюється Порядком забезпечення депортованих осіб та членів їх сімей, які повернулися в Україну, житлом, збудованим або придбаним за рахунок бюджетних коштів, затвердженим Постановою № 1952.

Відповідно до пунктів 2, 3 вказаного Порядку депортовані особи беруться на окремий квартирний облік місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, до компетенції яких належать питання облаштування таких осіб, за місцем реєстрації проживання. Рішення про взяття депортованої особи на квартирний облік приймається у місячний строк після подання відповідної заяви. До заяви про взяття на квартирний облік додаються: документ, що підтверджує належність особи до числа депортованих за національною ознакою; довідка про склад сім'ї; заява про згоду всіх повнолітніх членів сім'ї на одержання житла на умовах, передбачених цим Порядком; довідка про побутові умови за наявності у депортованої особи житла в Україні чи країні (країнах) попереднього проживання.

За змістом підпункту 2 пункту «а» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: щодо обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Таким чином, оскільки питання взяття на квартирний облік та надання житла не віднесено по повноважень РМ АР Крим, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до відповідних органів з належною заявою, як це передбачено вказаним Порядком, не звертались, то суди дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання РМ АР Крим надати позивачам і їх дітям в порядку облаштування на своїй історичній батьківщині в АР Крим у власність індивідуальний житловий будинок.

Щодо позовних вимог до РМ АР Крим про відновлення та повернення підприємства - спільної фірми «Емін-Кале», суд касаційної інстанції зважає на таке.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною п'ятою статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Оскільки, як встановлено судами, рішенням Господарського суду АР Крим від 15 серпня 2001 року у справі № 2-19/7391-2001, яке набрало законної сили, скасована державна реєстрація суб'єкта підприємницької діяльності - спільної фірми «Емін-Кале», а РМ АР Крим не наділена повноваженнями щодо надання оцінки правомірності скасування державної реєстрації юридичної особи в судовому порядку, суди першої та апеляційної інстанцій правильно відмовили в задоволенні позовних вимог у частині відновлення та повернення зазначеного підприємства.

Ухвалюючи рішення у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання прокуратури АР Крим вчинити певні дії, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій частині є справою адміністративної юрисдикції. Проте такого висновку суди дійшли з порушенням норм процесуального законодавства.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення в суд з цим позовом) компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки така діяльність посадових осіб прокуратури має свої особливості і не належить до управлінської сфери.

Відповідно до частини другої статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення в суд з цим позовом) по заяві або повідомленню про злочин прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: 1) порушити кримінальну справу; 2) відмовити в порушенні кримінальної справи; 3) направити заяву або повідомлення за належністю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом, у якому просили серед іншого перевірити законність притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, вважаючи таке неправомірним.

Проте, як зазначено вище, повноваження прокуратури АР Крим щодо вжиття заходів з метою перевірки законності дій, зокрема стосовно притягнення осіб до кримінальної відповідальності, було врегульовано положеннями Кримінально-процесуального кодексу України, що виключає можливість розгляду таких позовних вимог в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, провадження у цій справі в частині позовних вимог про зобов'язання прокуратури АР Крим перевірити законність притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності підлягає закриттю.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та встановлених обставин справи в частині позовних вимог до РМ АР Крим.

Згідно з частиною першою статті 225 КАС України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 224, 225, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 2 грудня 2010 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Прокуратури Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим про спонукання до виконання певних дій - змінити. Закрити провадження по справі в частині відмови у задоволенні позову про зобов'язання прокуратури Автономної Республіки Крим перевірити законність притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, роз'яснивши позивачам право на звернення до суду в порядку кримінального судочинства.

У решті постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 2 грудня 2010 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Бутенко В.І.

Олексієнко М.М.