Справа № 759/18959/14-а
Суддя: Коваль О. А.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

пр. № 2-а/759/29/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.А., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Києві про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціальнорго страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Києва про визнання визнання незаконною бездіяльність відповідача щодо незастосування пололожень ст. 1197 ЦК України при визначенні йому розміру щомісячного відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'ю, що підлягає відшкодуванню; стягнення з відповідача заборгованості по щомісячних страхових виплатах за період з 01.2004 року по 31.10.2014 року в сумі 142 380,28 грн., а також зобовязнання відповідача нараховувати та виплачувати щомісячні страхові виплати на його користь в розмірі - 5 481,00 грн. з 01.10.2014 року до зміни обставин, що тягнуть перерахунок страхових виплат.

Обгрунтовуючи, свої позовні вимоги тим, що позивач є пенсіонером за віком, інвалідом праці І групи, працював на Київському державному авіаційному заводі «Авіант» (на даний час - Філія Державного підприємства «Антонов», серійний завод «Антонов») з 1955 року по лютий 2010 року. Загальний стаж відпрацювання за місцем роботи - більше 55 років. При виконанні своїх службових обов'язків 21.01.1974 року в результаті нещасного випадку, він отримав виробничу травму (опіки очей, обличчя, правої руки) про що було складено Акт про нещасний випадок на виробництві від 22.01.1974 року. В зв'язку з чим, він став інвалідом праці і йому було встановлено другу групу інвалідності від трудового каліцтва та втрату працездатності в розмірі 50%, а з 01.02.1990 року - безстроково. В 2013 році комісією МСЕК йому встановлено втрату працездатності 90% безстроково.

Оскільки нещасний випадок стався в 1974 році, то відшкодування шкоди йому провадив Київський державний авіаційний завод «Авіант». Щомісячно він отримував відшкодування шкоди в розмірі 50% від всієї заробітної плати. Після 1993 року обов'язок проведення страхових виплат було покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків. З 04.09.2001 року він перебуває на обліку у відділенні Фонду, яким здійснювалося щомісячне відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'ю у розмірі 212,67 грн.

17.04.2014 року ним було подано до відповідача заяву про проведення перерахунку розміру призначених страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві з 01.01.2014 року по теперішній час з врахуванням виплачених коштів. На що відповідачем було направлено лист від 25.04.2014 року № В-26/07-26 про відмову в проведенні такого перерахунку, що позивач вважає протиправним та незаконним.

Дослідивши матеріали справи, письмові заперечення відповідача, надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2015 року в частині вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Києві про зобов'язання вчинити дії за період з 01.01.2004 року по 06.05.2014 року включно було залишено без розгляду, тому спірним періодом, який підлягає розгляду в даному випадку є з 07.05.2014 року.

Згідно наданих документів вбачається, що ОСОБА_1 працював на Київському державному авіаційному заводі «Авіант», який в подальшому став філією державного підприємства «Антонов» середній завод «Антонов», 21.01.1974 року внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач отримав виробничу травму (опіки очей, обличчя, правої руки).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК МОЗ України, серії 10 ААА №809650 від 24.07.2013 року ОСОБА_1 має першу Б групу інвалідності з 15.07.2013 року по зору, причиною інвалідності є трудове каліцтво. Довідкою про результати визначення втрати професійної втрати працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги МОЗ України, серії КА-З №001449 від 21.07.2013 року, ОСОБА_1 з 15.07.2013 року довічно встановлено 90 % професійної працездатності. Згідно посвідчення № 151940, виданого Ленінградським соцзабез м. Києва, позивачу з 01.02.1995 року призначено пенсію по інвалідності.

В 2001 року завод «Антонов» передав особову справу позивача ОСОБА_2 виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Києві.

У відповідності до постанови № 2606/179/179/35 від 08.08.2013 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на випадків на виробництві та професійних захворювань України ОСОБА_1 перебуває на обліку з 01.04.2001 року, має зареєстрований страховий випадок трудове каліцтво, що сталось 21.01.1974 року.

Таким чином, на підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» позивачу призначено перераховану щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку.

Згідно інформації по справі ОСОБА_1, наданої відповідачем до своїх заперечень, щомісячна страхова виплата позивачу станом на 20.02.2015 рік складає 3 327 грн. 34 коп.

Як вказує сторона відповідача в наданих суду запереченнях, потерпілому проводились перерахування та доплати до виплат на підставі перевірок інспекції з праці та зміни відсотків втрати працездатності і доплат за догляд. Заборгованості перед позивачем у відповідача немає.

При цьому, згідно ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,якіспричиниливтратупрацездатності» в редакції чинній на спірний період, завданнями страхування від нещасного випадку є: проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров'ю застрахованих, викликаним умовами праці; відновлення здоров'я та працездатності потерпілих на виробництві від нещасних випадків або професійних захворювань; відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у разі їх смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей.

Згідно ст. 2 цього Закону його дія поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності. Особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Згідно ст. 4 цього Закону законодавство про страхування від нещасного випадку

складається із Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про охорону праці" та інших нормативно-правових актів.

Правове регулювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання за своїм завданням та сферою дії є дещо відмінним від правового регулювання цивільно-правових відносин у цілому.

Це підтверджується тим, що згідно з частиною другою статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,якіспричиниливтратупрацездатності» установлено, що сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Водночас відповідно до частини першої статті 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Аналізуючи наведені норми права, вбачається, що до виниклих правовідносин слід застосувати норми статті 34 вказаного вище Закону № 1105-XIV як спеціального, без субсидіарного (додаткового) застосування правила, наведеного в абзаці другому частини першої статті 1197 ЦК України.

Слід зазначити, що така позиції була висловлена Верховним Судом України, зокрема в постанові від 25.11.2014 року за № 21-503/а14, яка в силу ст. 244-12 КАС України є обов»язковою для всіх суб»єктів владних повноважень та для всіх судів України.

Статтею 71 КАС України, а саме ч. 1 та ч. 2 визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

А ч. 4 вказаної статті передбачено, що суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

В ст. 159 встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, на підставі всього вищезазначеного, вимоги викладені в адміністративному позові ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що спричинили втрату працездатності», ст.ст. 1,2,5,11,71,72,86,159-163,167,183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Святошинському районі м.Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Суддя: