Справа № 2а-9033/12/2670
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2015 р. м. Київ К/800/15774/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.,

Малиніна В.В.,

Пасічник С.С.,

провівши попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 251-12 від 22.05.2012р. та зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2012 року залишено без змін.

Позивач ОСОБА_4 не погодився з постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2012 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року і звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

5 грудня 2011 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 та проведених 8 грудня 2011 року та 5 січня 2012 року співбесід, В.о. начальника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві прийнято наказ №83 від 22 березня 2012 року про закінчення розгляду особової справи громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4.

Також, 22 березня 2012 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок про доцільність відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4.

За результатами розгляду особової справи громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4, рішенням Державної міграційної служби України від 22 травня 2012 року № 251-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 21 червня 2012 року № 40 позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У даному Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 абз.4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця, або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

З таким висновком суду попередніх інстанції погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, під час співбесіди позивач вказував, що він є Свідком Єгови, змінив релігійний світогляд, спосіб життя та ідентичність і має проголошувати християнське вчення. Однак доказів того, що останній дійсно змінив віру, немає, тому відсутній один з обов'язкових критеріїв, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця - побоювання стати жертвою переслідувань пов'язане з релігією.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Виходячи з наведеного, колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, повно дослідили докази по справі та ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

С.С. Пасічник