Справа № 2а-148/12/1370
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року Справа № 275/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2010 року в справі за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (правонаступник Державна архітектурно-будівельна інспекція України) до ОСОБА_1 про спонукання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

Ще в грудні 2009 року (здано на пошту) Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (далі - Інспекція) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила зобов'язати відповідача виконати вимоги припису від 28.09.2009 №7/37 (далі - Припис), а саме провести демонтаж прибудови до квартири за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем здійснено самовільне будівництво без належних дозвільних документів, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством, зокрема на позивача було накладено штраф за порушення у сфері містобудування та винесено Припис яким його зобов'язано здійснити демонтаж самовільно влаштованої прибудови, однак ОСОБА_1 вказаних дій не вчинила, а припис залишається не виконаним, що зумовило звернення до суду із цим позовом.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2010 року в справі №2а-148/10/1370 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила ОСОБА_1, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі покликається на те, що Інспекцією оскаржуваний Припис прийнято безпідставно, оскільки жодним чином не обґрунтовано неможливість перебудови об'єкта, а також здійснення заходів спрямованих на отримання відповідних дозволів та проектної документації. Крім цього, зазначає, що сплата нею накладеного позивачем штрафу, жодним чином не свідчить про те, що оскаржуваний Припис нею визнається та є правомірним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки Припис позивача є обов'язковим до виконання і залишається не виконаним, то є всі підстави для задоволення вимог Інспекції.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, 23.09.2009 за зверненням заступника міського голови від 09.09.2009 №7/13-04-1392, Інспекцією було проведено перевірку відповідача з питань дотримання ним вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил щодо вчиненої нею реконструкції квартири АДРЕСА_1.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 23.09.2009 №7/5 (а.с.9), яким встановлено, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 здійснено прибудову до багатоквартирного житлового будинку до власних квартир, зокрема станом на момент перевірки влаштовано стрічковий монолітний фундамент бетонний, викладено стіни на два поверхи з кераміко-бетонних блоків, дерев'яні міжповерхове перекриття та дах, покрівлю з металевих хвилястих листів. Будівництво не завершено.

У зв'язку із виявленими порушеннями Інспекцією складено протокол від 23.09.2009 №7/4 про порушення позивачем ч.3 ст.96 КУпАП та 29.09.2009 прийнято постанову №7/40 по справі про адміністративне правопорушення якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 221грн (а.с.11, 13).

Також, на підставі акта перевірки 28.09.2009 Інспекцією прийнято Припис яким відповідачу пропонувалось демонтувати прибудову в 30-ти денний термін з дня отримання даного припису (а.с.12).

19.11.2009 Інспекцією проведено перевірку виконання Припису, якою встановлено, що станом на момент перевірки такий не виконано відповідачем (а.с.10).

Вказане зумовило звернення Інспекції до адміністративного суду із цим позовом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним законом, який регулює вказані правовідносини є Закон України «Про планування та забудову територій» (далі - Закон №1699-ІІI) та Закон України «Про архітектурну діяльність» (далі - Закон №687-ХІV).

Відповідно до ст.10 Закону №687-ХІV для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи.

Згідно із ст.9 Закону №687-ХІV будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст.24 Закону №1699-ІІI.

Статтею 29 Закону №1699-ІІI визначено, що здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно із ч.1 ст.25 Закону України «Про основи містобудування» особи винні у: виконанні будівельних робіт без дозволу та затвердженого у встановленому порядку проекту або з відхиленням від нього; недотриманні екологічних і санітарно-гігієнічних вимог, встановлених законодавством при проектуванні, розміщенні та будівництві об'єктів несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, реконструкція квартири та здійснення прибудови до такої, здійснювались ОСОБА_1 із правовстановлюючими документами на квартиру (а.с.9 зворот), однак враховуючи положення Закону №1699-ІІI із порушенням, яке полягало у відсутності проектної документації та дозволу на будівництво об'єкта містобудування, що сторонами не спростовується.

У відповідності до п.4 «Положення про державний архітектурно-будівельний контроль», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.1993 №225 передбачено, що Інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю надається право, зокрема давати у межах своїх повноважень замовникам, проектним і будівельним організаціям, підприємствам, що виготовляють будівельні матеріали, вироби і конструкції, обов'язкові для виконання приписи щодо усунення порушень законодавства, державних стандартів, норм і правил, архітектурних вимог, технічних умов, затверджених проектних рішень, місцевих правил забудови населених пунктів, вносити замовникам пропозиції про припинення фінансування об'єктів до усунення виявлених недоліків; зупиняти будівельні роботи, які не відповідають вимогам законодавства, державних стандартів, норм і правил, архітектурним вимогам, технічним умовам, затвердженим проектним рішенням, місцевим правилам забудови населених пунктів або здійснюються без дозволу на їх виконання, а також виробництво і застосування в будівництві будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, виготовлених з порушенням державних стандартів.

Відповідно до вимог ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може своїм рішенням зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм права, апеляційний суд приходить до переконання, що до повноважень Інспекції віднесено право приймати припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил. Вказане може бути здійснено шляхом визначення особі, яка вчинила виявлене інспекцією порушення, зокрема вимоги про зупинення будівництва (в разі коли таке не завершено, що і мало місце у даному випадку), здійснення заходів спрямованих на отримання чи внесення змін до відповідних дозволу та проекту, отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку чи вчинення інших дій які усунуть такі порушення.

Однак, відповідач не в праві фактично приймати припис про знесення самочинно збудованого об'єкта, оскільки вказане віднесено до виключної компетенції відповідного суду.

Отже, законодавцем було запроваджено виключно судовий механізм застосування таких заходів як знесення самочинного будівництва, метою чого було недопущення зловживань у цій сфері з боку органів державної влади, а тому враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що правові підстави для прийняття Інспекцією оскаржуваного Припису відсутні.

Крім цього, слід зазначити, що в подальшому вказана позиція апеляційного суду була також відображена у ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» який набрав чинності 12.03.2011, в якому передбачено, що знесення самочинного будівництва можливе лише за позовом про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог Інспекції щодо зобов'язання відповідача провести демонтаж прибудови до квартири за адресою АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2010 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 10 квітня 2015 року.