Справа № 826/18529/14
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Грищенко Т.М.,

суддів Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі Киш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ч.1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Громадянина Афганістану ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2015 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним рішення №454-14 від 04.09.2014 та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про: визнання незаконним рішення ДМС України від 04.09.2014 №454-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, викладене у повідомленні від 19.09.2014 №97, та зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову в повному обсязі. При цьому апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Апеляційна інстанція повністю підтримує таку правову позицію з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, народився в Афганістані в місті Джалалабад, с. Кобзару, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин - суніт.

22 березня 2014 року позивач прибув до України нелегально, автомобілем.

26 березня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві як причину виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що залишив свою країну через побоювання за власне життя у зв'язку з переслідуванням з боку Талібів. Зазначив, що довгий час був господарем магазину продовольчих товарів, зокрема, й алкогольних напоїв, у зв'язку з чим останнім часом Таліби почали «тиснути» на позивача, звинувачуючи останнього в тому, що він продає алкогольні напої. У зв'язку з цим, як зазначає позивач у своїй заяві, його та його родину було засуджено до страти. Відтак, позивач був змушений залишити країну постійного місця проживання та приїхав в Україну.

В ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з позивачем було проведено декілька співбесід, під час яких він повністю повторював викладене у його заяві - анкеті. Будь-яких документів на підтвердження його переслідування заявник надати не зміг.

Наказом № 175 від 15.04.2014 Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Афганістану ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у зв'язку з ненадходженням відповіді на запит зі Служби безпеки України, наказом №321 від 13.06.2014 продовжено строк розгляду заяви позивача до 15.07.2014.

Головним управлянням ДМС України в м. Києві 15.07.2014 за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та стосовно якої не встановлено загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 454-14 від 04.09.2014 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірного рішення, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Апеляційна інстанція погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява позивачки зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, слідує, що приводом виїзду позивача з країни постійного проживання, за його твердженням, стало отримання ним погроз від Талібів та засудження останніми його та його родини до смертної кари у зв'язку з господарюванням у магазині продовольчих товарів, серед асортименту якого була алкогольна продукція.

Будь-яких доказів на підтвердження факту належності позивачу такого магазину, а також наявності права в останнього на зайняття діяльністю, пов'язаної з реалізацією алкогольних напоїв, яку сам позивач в позовній заяві називає забороненою, не надано.

При цьому колегія суддів вважає обґрунтованим посилання відповідача на те, що реалізація алкогольних напоїв позивачем могла спричинити особистий конфлікт позивача з Талібами у зв'язку з тим, що згідно законодавства країни походження позивача алкогольні напої прирівнюються до наркотичних засобів.

Позивачем, жодним чином не спростовано, яким чином після погрози, за його словами, вбивством, останній більше одного місяця мешкав за своєю адресою, не змінюючи її та не отримуючи погроз від Талібів.

Крім того, як зазначав позивач під час заповнення анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він був власником магазину у період з 2003 по 2014 роки (п. 1.18 анкети), однак конфлікт, як зазначає ОСОБА_1, вперше виник у 2014 році, що, додатково підтверджує особистий характер ймовірного конфлікту позивача з Талібами.

Таким чином, позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування з боку Талібів або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Також, слід звернути увагу на те, що позивач спочатку визнавав, що торгував у магазині алкогольними напоями, після цього стверджував, що не торгував останніми, а тільки безалкогольним пивом; та пояснював, що йому було невідомо, куди він вилітає з Афганістану, при цьому залишав країну легально, літаком до Москви та проходив паспортний контроль у своїй країні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 04.09.2014 року №454-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до наведених вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду апеляційної інстанції достатньо беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його заперечення та довів правомірність своїх дій щодо прийняття спірного рішення та дотримання встановленого законом порядку повідомлення про його прийняття.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не спростували висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування ухвали суду.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Афганістану ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.М.Грищенко

Судді І.О.Лічевецький

В.Е.Мацедонська

Головуючий суддя Грищенко Т.М.

Судді: Мацедонська В.Е.

Лічевецький І.О.