Справа № 2а/0470/7766/11
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2015р. м. Київ К/800/3736/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого: судді Мороза В.Ф.

Суддів: Донця О.Є.

Логвиненко А.О.

за участю секретаря: Слободян О.М.

за участю представників ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг»: Баннов Є.Г., Мартиросян Т.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2013 року у справі за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и л а:

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось із позовом про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2010 рік та пені за несвоєчасну сплату санкцій в загальній сумі 51993080,36 грн.

На обґрунтування вимог позивач послався на те, що відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2010 р. середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у цьому році становила 36647 осіб, а отже відповідно до вимог частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідач повинен був створити 1466 робочих місць для працевлаштування інвалідів, тоді як згідно з даними, наведеними підприємством у звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2010 рік середньооблікова чисельність штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становила 516 осіб.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що на виконання вимог законодавства підприємство у 2010 р. направляло до центру зайнятості звіти за формою 3-ПН про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів та звертався із листами про можливість працевлаштування інвалідів. Однак інваліди не були направлені органами державної влади для працевлаштування на підприємстві у необхідній кількості.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2012 року залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу у якій просить їх скасувати, а позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач здійснив усі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, що підтверджується відповідними доказами, а тому на нього не може бути покладена відповідальність, передбачена ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

За змістом ст. 19 вказаного Закону для підприємств, установ, організацій, встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 цього Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України, Законом України «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За змістом ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

З огляду на те, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, що встановлено судами попередніх інстанцій, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Виходячи з визначених статтею 220 КАС України меж перегляду судових рішень, за якими суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі та позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, у судової колегії відсутні підстави для спростування встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, тоді як доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень неправильно застосовані норми матеріального чи процесуального права.

Керуючись статтею 221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2013 року - без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає, але може бути переглянуте Верховним Судом України в порядку, передбаченому ст.ст. 235-244 КАС України.

Судді: В.Ф. Мороз

А.О. Логвиненко

О.Є Донець