Справа № 2а-10376/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року м. Київ К/9991/79881/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «Медіта» до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2012 року Приватне підприємство «Медіта» (далі - Підприємство) звернулося з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва (далі УПФ, ПФУ) про скасування вимоги № 197-У від 29 березня 2012 року про сплату боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на 29 березня 2012 року в розмірі 3639,65 грн. (далі - спірна вимога).

В обґрунтування позову Підприємство посилалось на вимоги Закону України від 8 липня 2010 року №2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-УІ).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2012 року, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2012 року позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та відмовити в позові.

Справа № К/9991/79881/12

Головуючий у першій інстанції - Скочок Т.О.
Доповідач у касаційній інстанції - Мойсюк М.І.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що згідно правил Закону №2464-УІ єдиний внесок підлягає сплаті Підприємством, як роботодавцем і страхувальником, виключно в тому випадку, якщо таке використовує працю фізичних осіб, нараховує заробітну плату, інші заохочувальні і компенсаційні виплати та суми винагород за виконану роботу (надані послуги) за цивільно-правовими договорами. При цьому, суди встановили, що оскільки до 23 березня 2012 року Підприємство найману працю не використовувало і жодних сум винагород за виконану роботу (надані послуги) за цивільно-правовими договорами не сплачувало, підстав для сплати єдиного внеску не було, а отже спірна вимога щодо його сплати є протиправною.

Так, Закон №2464-УІ визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

За приписами статті 1 Закону №2464-УІ єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 даного Закону №2464-УІ, платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у свідоцтві про державну реєстрацію її як підприємця), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

При цьому, згідно пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом статті 2 Закону № 108/95-ВР вбачається, що до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Суди дійшли правильного висновку, що нарахування та сплата єдиного внеску здійснюється з суми заробітної плати найманих працівників, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, тобто працюють на підставі трудових договорів.

Відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно частин 1, 2 статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Враховуючи зазначене, суди дійшли правильного висновку, що відповідачем не надано жодних доказів у підтвердження того, що Підприємство укладало трудові договори, використовувало найману працю з відповідною оплатою такої, тобто було страхувальником по відношенню до застрахованих осіб, а тому підстав для складення спірної вимоги у відповідача не було.

Тому суди дійшли правильних висновків щодо задоволених позовних вимог.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем, в порушення вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не наведено доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень на позов, такий є обґрунтованим.

Отже, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало