Справа № 2а-1418/11
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2015 р. м. Київ К/800/40557/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради про скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради, в якому просив скасувати акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації від 25 серпня 1998 року; скасувати п. 3 описової частини розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 378 від 22 травня 1997 року; зобов'язати відповідача вчинити дії.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2013 року позов задоволено частково: скасовано акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації від 25 серпня 1998 року; визнано нечинним п. 3 описової частини розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 378 від 22 травня 1997 року; в решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2014 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про скасування акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації від 25 серпня 1998 року; в іншій частині постанову Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2013 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення про закриття провадження у справі.

Позивач в запереченнях на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Таким чином, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в частині позовних вимог про скасування п. 3 описової частини розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 378 від 22 травня 1997 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги в межах ч. 2 ст. 220 КАС України, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради прийнято розпорядження "Про погодження самовільного будівництва" від 22 травня 1997 року № 378.

Пунктом 3 цього Розпорядження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 погоджено самовільне розпочате будівництво житлової прибудови до індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач заяв позов до суду про визнання його нечинним.

Задовольняючи позов про визнання його нечинним, суди обох інстанцій виходили з його обґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з висновками судів та вважає їх передчасними, виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Між тим, розглядаючи спір, суди обох інстанцій не встановили та не обґрунтували підтвердження порушень права, на захист якого позивач звернувся до суду, не зазначили, яким чином порушуються права позивача всупереч вказаним вище нормам процесуального права.

Відповідно до положень статей 163, 165 КАС України ухвала/постанова складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин рішення.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Відповідно до КАС України під час прийняття судового рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

У мотивувальній частини зазначається, зокрема, мотиви, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався.

Як вбачається зі змісту судових рішень першої та апеляційної інтонацій, доводи судів ґрунтуються на висновку спеціалісті ГУМВС України у Львівській області НДЕКЦ № 6/381 від 24 вересня 2008 року. Проте суди не зазначили положень закону, яким вони керувались, і що стали підставою для визнання нечинним розпорядження районної адміністрації.

Сам факт встановлення відсутності волі заявника без дослідження судами процедури прийняття заяв, її порушення, невідповідність вимогам Закону не є достатньою підставою для визнання нечинним рішення суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, суди обох інстанцій не з'ясували всіх обставин справи, чим порушили приписи ст. 11 КАС України.

Окрім того, суди в порушення вказаних норм не привели мотивів неврахування доказів, на які посилався ОСОБА_4, зокрема, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2003 року, предметом якого було розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 378 від 22 травня 1997 року.

Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказану норму слід розуміти так, що судове рішення є законним, якщо воно ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, порушення яких є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом вищої інстанції. Це випливає з конституційного принципу законності (пункт 1 частини третьої статті 129 Конституції України, стаття 9 КАС України). При цьому законність необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі верховенства права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Отже, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Оскільки під час вирішення справи по суті судами обох інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то скаргу відповідача слід задовольнити частково.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суди мають врахувати недоліки на які вказав суд касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2014 року в частині позовних вимог про визнання нечинним п. 3 описової частини розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 378 від 22 травня 1997 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті позовних вимог постанову Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: