Справа № 2а-9726/12/2070
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2015 р. м. Київ К/800/11564/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.,

Малиніна В.В.,

Пасічник С.С.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування рішення Державної міграційної служби України від 25 липня 2012 року № 86-12 про відхилення скарги на рішення управління міграційної служби у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця; про зобов'язання Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні громадянину ДР Конго ОСОБА_4.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2013 року залишено без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2012 року.

Позивач ОСОБА_4 не погодився з постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2012 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2013 року і звернувся до суду з касаційною скаргою, в який просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4, громадянина ДР Конго, 29.11.2011 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу МВС України від 07.09.2011 року №649 вказану заяву було прийнято до розгляду (наказ від 29 листопада 2011 року № 28-о).

19.12.2011 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківський області, на підставі головного спеціаліста відділу у справах біженців управління у справах біженців ГУ ДМС України в Харківській області, було видано наказ № 43-о про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ДР Конго ОСОБА_4.

Зазначене рішення ОСОБА_4 було оскаржено до Державної міграційної служби України. За результатами розгляду скарги позивача Державною міграційною службою України було винесено рішення № 86-12 від 25.07.2012 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що органи міграційної служби, відмовляючи в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відхиляючи скаргу ОСОБА_4 на вказане рішення, діяли в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством, оскільки за результатами оцінки матеріалів справи про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина, не встановлено фактів щодо переслідування заявника у країні своєї громадянської належності та щодо можливості, у разі повернення на батьківщину, застосування щодо вказаного громадянина смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З таким висновком суду попередніх інстанції погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Судами попередніх встановлено, що позивач не довів жодного суттєвого факту заяви, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не має побоювань небезпеки життю у разі повернення на батьківщину. Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за політичною ознакою. Позивач отримав національний паспорт, мав можливість подовжувати термін дії паспорта, набув освіти, мав можливість проходити стажування. Позивач не надав фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї. Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Позивач не тікав від небезпеки, територію ДР Конго залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд.

Також встановлено, що позивач до органу міграційної служби звернувся не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно. А основною причиною від'їзду позивача з країни громадянської належності є вирішення особистих проблем.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Виходячи з наведеного, колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, повно дослідили докази по справі та ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

С.С. Пасічник