Справа № 754/14554/14-а
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.04.2015р. м. Київ К/800/60057/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддівЗайця В.С. (суддя-доповідач), Голяшкіна О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва про стягнення допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 пред'явив позов до Управління Пенсійного Фонду України в Деснянському районі м. Києва (далі - УПФУ в Деснянському районі м. Києва) про визнання дій та бездіяльності щодо нарахування, перерахунку та виплати додаткової пенсії незаконними і неправомірними. Свої вимоги мотивував тим, що позивачу як особі, яка є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії не в повному обсязі нараховується та виплачується державна та щомісячна додаткова пенсія відповідно до статтей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо застосування ним під час нарахування/перерахунку пенсій позивача за період починаючи з 01 січня 2005 року по 31 травня 2007 року, з 01 січня 2008 року по 21 травня 2008 року, з 02 травня 2010 року і до моменту винесення рішення у цій справі, положень Бюджетних законів, а також підзаконних нормативно-правових актів, якими у порушення та в розріз з встановленими Конституцією і Законами України вимогами і нормами, визначено розміри пенсій для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, значно менші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону № 796 для відповідної категорії громадян; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування, перерахунку та виплати ним позивачу недоотриманих сум державної та додаткової пенсій, передбачених статтями 49, 50, 54 Закону №796 за період починаючи з 01 січня 2005 року по 31 травня 2007 року, з 01 січня 2008 року по 21 травня 2008 року, з 02 травня 2010 року і до моменту винесення рішення у цій справі; зобов'язати відповідача зробити нарахування, перерахунок та виплату державної пенсії позивача відповідно, на підставі, у порядку та розмірах, встановлених Законом №796 у редакції діючих Законів №230/96, №231 та пов'язаними із ним Законами, а саме у розмірі не нижчому 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком за період починаючи з 01 січня 2005 року по 31 травня 2007 року, з 01 січня 2008 року по 21 травня 2008 року, з 02 травня 2010 року і до моменту винесення рішення у цій справі, де розмір пенсії за віком визначається у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом, одночасно враховуючи вимоги статті 67 Закону № 796, за якими розміри пенсій збільшуються у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, без урахування приписів Бюджетних законів, а також підзаконних нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, якими визначено розміри пенсій для осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відмінні від законодавчо встановлених, у бік зменшення; зобов'язати відповідача зробити нарахування, перерахунок та виплату додаткової пенсії позивача відповідно, на підставі, у порядку та розмірах, встановлених Законом № 796 у редакції діючих Законів №230/96, №231 та пов'язаними із ним Законами, а саме у розмірі 75 (сімдесяти п'яти) процентів мінімальної пенсії за віком за період починаючи з 01 січня 2005 року по 31 травня 2007 року, з 01 січня 2008 року по 21 травня 2008 року, з 02 травня 2010 року і до моменту винесення рішення у цій справі, де розмір пенсії за віком визначається у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом, одночасно враховуючи вимоги статті 67 Закону №796, за якими розміри пенсій збільшуються у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, без урахування приписів Бюджетних законів, а також підзаконних нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, якими визначено розміри пенсій для осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відмінні від законодавчо встановлених, у бік зменшення; зобов'язати відповідача перераховувати у подальшому позивачу визначені статтями 50,54 Закону №796 розміри пенсій, у зв'язку зі збільшенням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для відповідної категорії осіб, починаючи з дня встановлення нового розміру, а також вчасно виплачувати належні йому пенсії.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до Управління Пенсійного Фонду України в Деснянському районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 травня 2005 року по 04 березня 2014 року залишено без розгляду.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року, адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано дії УПФУ у Деснянському районі м. Києва щодо відмови ОСОБА_4 у проведенні перерахунку державної та додаткової пенсії відповідно до статтей 50, 54 Закон України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними; зобов'язано УПФУ в Деснянському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_4 щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи виходячи з розміру 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року, починаючи з 04 березня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно, з урахуванням проведених виплат, зобов'язано УПФУ у Деснянському районі м. Києва року здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_4 недоотриманої суми державної пенсії у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до статтей 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року, починаючи з 04 березня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно з урахуванням проведених виплат. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року, якими позовні вимоги ОСОБА_4 до УПФУ в Деснянському районі м. Києва залишено без розгляду, скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що позивач у вересні 2014 року звернувся із позовними вимогами, що стосуються періоду з 01 січня 2005 року по момент винесення рішення.

Позивач у позовній заяві вказує, що строк позовної давності ним не пропущений з тих підстав, що згідно Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, до якої приєдналася Україна з поправками, внесеними Протоколом про внесення поправок до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 12 вересня 1997 року, підпунктом і) пункту а) частини 1 статті VІ якої передбачено, що строк позовної давності для звернення до суду з метою захисту своїх прав на відшкодування ядерної шкоди, спричиненої тілесному здоров'ю, складає тридцять років з дня ядерного інциденту.

Також позивач посилається на статтю 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року №39/95-ВР року, якою передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи не обмежується строком давності.

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду в частині адміністративний позов позивача, послався на положення статтей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначив, що позивачем не обґрунтовано поважність пропуску строку звернення до суду.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що посилання позивача на положення Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року та Закон України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку 1997 року» є безпідставним.

Суд апеляційної інстанції із висновком суду першої інстанції погодився та залишив ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду погоджується із правовою позицією судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач у вересні 2014 року звернувся із позовними вимогами, що стосуються періоду з 01 січня 2005 року по момент винесення рішення.

Відповідно до положень статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Оскільки позивач пред'явив позов поза межами строку звернення до суду, визначеного статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, поважності пропуску строку звернення до суду із позовом не обґрунтував, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що суди на законних підставах залишили позовну заяву без розгляду, а тому підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції не має.

Посилання позивача на те, що при зверненні до суду ним не пропущений строк звернення до суду для захисту порушених прав є помилковими, так як вимоги про нарахування та проведення органами Пенсійного фонду України пенсійних виплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є публічно-правовими, а не цивільно-правовими. Отже до цих правовідносин необхідно застосувати строки звернення до адміністративного суду, встановлені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Строки позовної давності, встановлені главою 19 Цивільного кодексу України, строки, визначені частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», частиною другою статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», до цих відносин не застосовуються.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухвалені судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм процесуального права при ухвалені судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 224, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять дні після направлення її копій особам і оскарженню не підлягає.

Судді: