Справа № 826/8093/14
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 квітня 2015 року 08:03 № 826/8093/14

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Саніна Б.В., за участю секретаря судового засідання Дмитрієвої В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Перша паливна компанія»
до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша паливна компанія» (надалі - Позивач/ТОВ «Перша паливна компанія») до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві (надалі - Відповідач/ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві), в якому просить суд:

1. Скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві № від 23.12.2013 р.;

2. Судові витрати Позивача компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.07.2014 р. у справі №826/8093/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014 р., позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Проте, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.11.2014 р. №К/800/53455/14 були скасовані постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.07.2014 р. та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014 р., а справа №826/8093/14 - направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, у вказаній ухвалі касаційною інстанцією були надані вказівки, які необхідно врахувати під час нового судового розгляду даної справи.

Так, 08.12.2014 р. до судді Саніна Б.В. через відділ документального обігу та контролю суду Окружного адміністративного суду м. Києва (вх. №01-5/92581/14 від 04.12.2014 р.) надійшла адміністративна справа №826/8093/14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2014 р. вказана справа була прийнята до провадження та призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні в порядку, передбаченому положеннями ст.55 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), було допущено процесуальне правонаступництво, зокрема, ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві було замінено на ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві.

В судове засідання з'явився представник Позивача, який позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити із підстав, викладених в адміністративному позові, зокрема, зазначив про порушення Відповідачем положень Податкового кодексу України (надалі - ПК України) під час винесення 23.12.2013 р. податкового повідомлення-рішення №.

В судове засідання з'явився представник Відповідача, який щодо позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив в задоволенні позову відмовити із підстав, викладених в письмових запереченнях, мотивуючи тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте податковим органом правомірно, оскільки Позивачем порушені норми ПК України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІV від 16.07.1999 р. (надалі - Закон №996) та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 р. (надалі - Положення №88).

Згідно зі ст.122 КАС України справа розглядається в письмовому провадженні на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Розглянувши наявні в матеріалах докази та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Перша паливна компанія» () зареєстроване 13.12.2011 р. Голосіївською районною державною адміністрацією м. Києва, з 15.12.2011 р. взято на податковий облік та станом на дату проведення перевірки перебуває на обліку в ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Основним видом діяльності Позивача відповідно до витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19322517 від 22.09.2014 р. є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

Поряд із цим, у період з 29.11.2013 р. по 12.12.2013 р. на підставі направлень №3206/22-07, №3211/22-07, №3208/17-05, №3224/17-05, №3209/17-02, №3210/17-02 від 29.11.2013 р. та наказів №1648 від 29.11.2013 р., №1762 від 12.12.2013 р., виданих ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, відповідно до пп.78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України Відповідачем була проведена документальна позапланова перевірка ТОВ «Перша паливна компанія» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 15.12.2011 р. по 30.09.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 15.12.2011 р. по 30.09.2013 р., за результатами якої складений акт №470/1-26-50-22-07-38038596 від 23.12.2013 р. «Про результати документальної позапланової перевірки ТОВ «Перша паливна компанія» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 15.12.2011 р. по 30.09.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 15.12.2011 р. по 30.09.2013 р.» (надалі - Акт перевірки №470), в якому зазначено про виявлення наступних порушень вимог законодавства, зокрема:

ь п.46.1 ст.46, ст.188, пп.195.1.1 п.195.1 ст.195 та п.200.8 ст.200 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість (надалі - ПДВ) на загальну суму 1 270 025,00 грн., в т.ч.: за березень 2013 р. - на суму 441 771,00 грн.; за травень 2013 р. - на суму 828 254,00 грн.

Згідно із зазначеним, на підставі Акту перевірки №470 ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві було прийняте податкове повідомлення-рішення за формою «Р» № від 23.12.2013 р., яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 1 905 038,00 грн. (з яких 1 270 025,00 грн. - за основним платежем та 635 013,00 грн. - за штрафними санкціями).

Разом із тим, за результатами адміністративного оскарження, рішеннями ГУ Міндоходів у м. Києві №2167/10/26-15-10-06-15 від 06.03.2014 р. «Про результати розгляду первинної скарги» та Міндоходів України №9161/6/99-99-10-01-15 від 22.05.2014 р. «Про результати розгляду скарги» було залишене без змін прийняті ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2013 р., а скарги Позивача - без задоволення.

В той же час, вважаючи, що Відповідачем були порушені права та охоронювані законом інтереси ТОВ «Перша Паливна Компанія» під час проведення перевірки та прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, Позивач оскаржив його у судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пп.78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин, зокрема, виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит органу державної податкової служби протягом десяти робочих днів з дня отримання запиту.

Так, при проведенні податковим органом аналізу податкової звітності, поданої ТОВ «Перша Паливна Компанія» за період з 01.01.2012 р. по 30.09.2013 р., Відповідачем було встановлено, що у ряд.1 Декларацій з ПДВ (операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20%, крім імпорту) Позивачем, із врахуванням здійснених коригувань, задекларовано податкових зобов'язань на загальну суму 716 434 808,00 грн. Однак, за результатами проведеної перевірки відображеного Позивачем показника встановлено заниження податкових зобов'язань на загальну суму 1 270 025,00 грн., у т.ч. за березень 2013 р. - на суму 441 771,00 грн.; за травень 2013 р. - на суму 828 254,00 грн.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, на формування вказаних вище показників вплинуло здійснення Позивачем у перевіряємий період господарських операцій із компанією нерезидентом «Transporto Express INC.» (Республіка Панама) на підставі укладених тотожних Контрактів купівлі-продажу, згідно із якими ТОВ «Перша Паливна Компанія» (Продавець) продає, а Компанія «Transporto Express INC.» (Покупець-нерезидент) купує товар (цукор білий кристалічний з цукрового буряку 3 та 4 категорій, виробленого у 2012 р., українського походження), а саме: за Контрактом №22/02-13 від 22.02.2013 р. - поставка 540 т, загальною вартістю 275 940,00 дол. США (том І, а.с.61-66); за Контрактом №15/04-13 від 15.04.2013 р. - поставка 1000 т, загальною вартістю 514 000,00 дол. США (том І, а.с.67-72).

При цьому, на підтвердження здійснення ТОВ «Перша Паливна Компанія» поставок товару до Компанії «Transporto Express INC.» за укладеними Контрактами купівлі-продажу суду надані наступні вантажно-митні декларації (надалі - ВМД) (том І, а.с.73-78):

ь до Контракту купівлі-продажу №22/02-13: ВМД №500060804/2013/100258 від 05.03.2013 р., відповідно до якої було поставлено товару в кількості 405,1 т, загальною вартістю 207 006,10 дол. США (1 654 599,76 грн., по курсу 7,993 грн./дол.); ВМД №50060804/2013/100272 від 06.03.2013 р., відповідно до якої було поставлено товару в кількості 135,7 т, загальною вартістю 69 342,70 дол. США (554 256,20 грн., по курсу 7,993 грн./дол.);

ь до Контракту купівлі-продажу №15/04-13: ВМД №50060702/2013/001870 від 24.04.2013 р., відповідно до якої було поставлено товару в кількості 1008 т, загальною вартістю 518 112,00 дол. США (4 141 269,22 грн., по курсу 7,993 грн./дол.).

Крім того, в матеріалах справи наявні виписані Продавцем до Покупця-нерезидента інвойси разом із пакувальними листами до кожного із Контракту купівлі-продажу на загальну кількість товару 1548 т, вартість якого становить - 794 460,80 дол. США (6 350 125,18 грн.) за лютий, березень та квітень 2013 р. (том І, а.с.79-85).

Поряд із цим, з огляду на надані Позивачем докази встановлено, що розрахунки між Компанією «Transporto Express INC.» та ТОВ «Перша Паливна Компанія» проведено у безготівковій формі, про що свідчать надані до суду банківські виписки (том І, а.с.238-241).

Таким чином, загальна вартість цукру, реалізованого ТОВ «Перша Паливна Компанія» нерезиденту Компанії «Transporto Express INC.» у перевіряємий період становить 6 350 125,18 грн. за загальну кількість - 1548,8 т.

Разом із тим, реалізований Позивачем цукор за Контрактами купівлі-продажу було придбано останнім у контрагентів-постачальників ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.» відповідно до укладених між ними тотожних Договорів поставки, згідно із якими Постачальники поставляють (продають) у власність ТОВ «Перша Паливна Компанія» (Покупець), а Покупець приймає (придбає) та оплачує на умовах і протягом дії цих Договорів продукцію (цукор білий кристалічний із цукрового буряка, 3 та 4 категорії, виготовлений у 2012 р., українського походження, у поліпропіленових мішках по 50 кг. Так, Позивачем були укладені наступні Договори поставки: із ТОВ «Козівський цукровий завод» - Договір №26/02/13-ППК-Г від 26.02.2013 р. (надалі - Договір №26/02/13); із ТОВ «Хоросківський цукровий завод» - Договір №22/03/2013-ХППК від 22.03.2013 р. (надалі - Договір №22/03/2013); із ТОВ «ГУТ.» - Договір №030/13 від 19.04.2013 р. (надалі - Договір №030/13).

При цьому, п.2 Договорів поставки встановлено, що продукція поставляється партіями у кількості та по ціні відповідно до підписаних сторонами Додатків до цих Договорів, а саме:

ь до Договору №26/02/13: Додаток №1 від 27.02.2013 р. - на загальну кількість продукції 540,8 т, вартістю 2 660 736,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 443 456,00 грн.); Додаток №3 від 02.04.2013 р. - на загальну кількість продукції 298,5 т, вартістю 1 468 620,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 244 770,00 грн.) (том І, а.с.91-96);

ь до Договору №22/03/2013: Додаток №3 від 02.04.2013 р. - на загальну кількість продукції 121,5 т, вартістю 597 780,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 99 630,00 грн.) (том І, а.с.97-101);

ь до Договору №030/13: Додаток №1 від 19.04.2013 р. - на загальну кількість продукції 588 т, вартістю 2 892 960,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 482 160,00 грн.) (том І, а.с.106).

На підтвердження виконання сторонами умов Договорів поставки суду надані виписані Постачальниками на адресу Покупця видаткові накладні, зокрема: до Договору №26/02/13 - на загальну суму 4 129 356,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 688 226,00 грн.); до Договору №22/03/2013 - на загальну суму 597 780,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 99 630,00 грн.; до Договору №030/13 - на загальну суму 2 892 960,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 482 160,00 грн.) (том І, а.с.107-112; том ІІ, а.с.73).

Крім того, відповідно до наявних в матеріалах справи банківських виписок ТОВ «Перша Паливна Компанія» здійснено оплату коштів Постачальникам за придбану продукцію у повному обсязі (том І, а.с.245, 247-248).

Між тим, як вбачається з реєстрів виданих перевіркою було встановлено, що у ряд.2.1 Декларацій з ПДВ (операції з вивезення товарів за межі митної території України, що оподатковуються за нульовою ставкою) Позивачем задекларовано обсяг постачання (без ПДВ) експорт цукру на суму 2 208 855,96 грн. за березень 2013 р. та на суму 4 141 269,22 грн. за травень 2013 р.

Водночас, відповідно до пп.14.1.156 п.14.1 ст.14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк). Водночас, пп.14.1.179 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що податкове зобов'язання для цілей р.V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді.

Згідно із п.185.1 ст.185 ПК України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

В п.187.1 ст.187 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Разом із тим, відповідно до п.188.1 ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. У разі якщо постачання товарів/послуг здійснюється за регульованими цінами (тарифами), база оподаткування визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за такими цінами (тарифами).

Відповідно до пп.14.1.71. п.14.1 ст.14 ПК України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Поряд із цим, пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з р.V цього Кодексу.

В той же час, відповідно до поданих до податкового органу реєстрів отриманих податкових накладних до податкових декларацій з ПДВ за період з 01.01.2012 р. по 30.09.2013 р. Позивач до складу податкового кредиту відніс суми ПДВ, сплачені контрагентам-постачальникам, у розмірі 1 270 016,00 грн.

Натомість, за результатами перевірки відображених ТОВ «Перша Паливна Компанія» у ряд.1 Декларацій з ПДВ (операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою, крім імпорту товарів) показників Відповідачем встановлено заниження податкових зобов'язань на загальну суму 1 270 025,00 грн.

Водночас, згідно із пп.«а» п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В абз.2 п.198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Разом із тим, згідно із п.193.1 ст.193 ПК України ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах: 17 відсотків; 0 відсотків.

У відповідності до п.п.«а» пп.195.1.1 ст.195 ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції з вивезення товарів за межі митної території України у митному режимі експорту.

Товари вважаються вивезеними за межі митної території України, якщо таке вивезення підтверджене в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, митною декларацією, оформленою відповідно до вимог Митного кодексу України.

Отже, за операцією експорту (вивезення) товарів за межі митної території України податкові зобов'язання з ПДВ визначаються на дату фактичного здійснення такого вивезення, тобто на дату оформлення вантажної митної декларації митним органом.

При цьому, згідно зі ст.82 Митного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - МК України) експорт (остаточне вивезення) - це митний режим, відповідно до якого українські товари випускаються для вільного обігу за межами митної території України без зобов'язань щодо їх зворотного ввезення.

Крім того, ч.2 ст.83 МК України передбачено, що для поміщення товарів у митний режим експорту особа, на яку покладається дотримання вимог митного режиму, повинна: подати митному органу, що здійснює випуск товарів у митному режимі експорту, документи на такі товари; сплатити митні платежі, якими відповідно до закону обкладаються товари під час вивезення за межі митної території України у митному режимі експорту; виконати вимоги щодо застосування передбачених законом заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності; у випадках, встановлених законодавством, подати митному органу дозвіл на проведення зовнішньоекономічної операції з вивезення товарів у третю країну (реекспорт).

Наведені положення свідчать, що необхідною умовою застосування платником нульової ставки ПДВ є фактичне вивезення товару за межі митної території України та оформлення необхідних документів на підтвердження фактичного виконання експортної операції.

При цьому, законодавчо установленими вимогами щодо експортера є: сплата експортних платежів, дотримання заходів економічної політики, вивезення товарів за межі митної території України та виконання інших вимог, установлених Митним кодексом України та іншими нормативними актами з питань митної справи, в той час, як умови поставки та окремі положення зовнішньоекономічних контрактів, у рамках виконання яких здійснюється експорт, не належать до кваліфікуючих ознак експортної операції.

При цьому, згідно із п.200.1 та п.200.2 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з п.200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Так, як вбачається з Акту перевірки №470, за період з 01.01.2012 р. по 30.09.2013 р. ТОВ «Перша Паливна Компанія» задекларовано у ряд.18 Декларацій з ПДВ (позитивне значення) загальну суму ПДВ у розмірі 53 133 918,00 грн., проте при аналізі проведених Позивачем господарських операцій з експорту цукру податковим органом було встановлено, що ТОВ «Перша Паливна Компанія» фактично здійснено операцію, направлену на отримання податкової вигоди шляхом штучного формування податкового кредиту та заниження податкового зобов'язання при застосуванні нульової ставки по ПДВ при вивезенні товарів за межі митної території України у митному режимі експорту, що призвело до заниження суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, на 1 270 025,00 грн.

Поряд із цим, відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

При цьому, згідно із п.46.1 ст.46 ПК України податкова декларація, розрахунок - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов'язань. Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

В той же час, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом №996. Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ч.1 ст.2 Закону №996).

Згідно зі ст.1 Закону №996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч.2 ст.3 Закону №996).

Згідно із ч.1 ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ст.1 Закону №996 первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, п.1.1 р.1 Положення №88 передбачено, що дане положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету.

Відповідно до п.1.2 Положення №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 р.2 Положення №88 встановлено порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (п.2.2 р.2 Положення №88).

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, податковий кредит. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавство.

Разом із тим, як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі №742/11/13-11 від 02.06.2011 р., з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Поряд із цим, суд також звертає увагу на інформаційний лист Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 р., зі змісту якого вбачається, що задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі п.1 ч.2 ст.110, ст.114 КАС України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів. Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Окрему увагу слід звернути на припис інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 р. стосовно наступного: «судам апеляційної інстанції при вирішенні питання про прийняття доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, варто враховувати приписи ч.2 ст.195 КАС України. Згідно з наведеною нормою, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом апеляційної інстанції доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції, апеляційний суд повинен зазначити у своєму рішенні поважні причини, з яких такі докази не могли бути надані до суду першої інстанції. Наведене стосується також і доказів, які були витребувані судом першої інстанції, але не були надані позивачем або відповідачем».

Водночас, ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/53455/14 від 26.11.2014 р. були надані вказівки, які необхідно врахувати суду під час нового судового розгляду даної справи, а саме:

1. ретельно перевірити наявність у позивача ділової мети, спрямованої на досягнення економічного ефекту, у виконанні розглядуваних операцій з придбання та подальшого експорту цукру, відокремивши фактичну результативність цих операцій від запланованих очікувань платника, для цього необхідно встановити:

ь чи були зазначені операції (за умови досягнення поставлених завдань) спрямовані на одержання прибутку;

ь чи було досягнуто платником заплановану мету господарських операцій та у разі її недосягнення встановити, які фактори перешкодили цьому;

ь чи були у платника об'єктивні економічні підстави, не пов'язані з отриманням податкових переваг, для виконання цих операцій;

ь чи було визначено платником ринкові ризики, супутні цим операціям;

ь чи було фактично виділено платником кошти на виконання цих операцій;

ь чи були співрозмірні залучені платником кошти та ресурси для виконання цих операцій з отриманим доходом з точки зору господарської розумності, відповідності дій суб'єкта господарювання звичаям ділового обороту;

ь первинні документи, що підтверджують понесені витрати фондом, їх склад та розмір, які перевищили 5% середньорічної вартості чистих активів фонду протягом фінансового року;

2. ретельно дослідити обставини щодо фактичного виконання операцій з поставки ТОВ «Козівський цукровий завод» та ТОВ «Хоросківський цукровий завод» цукру в адресу Позивача, перевіривши рух активу на шляху від названих постачальників до Товариства (як транспортувався, де зберігався, ким приймався із встановленням посадових осіб Постачальника та Покупця, задіяних у такому процесі) та встановивши дійсну участь Позивача у розглядуваних операціях.

Відповідно до ч.5 ст.227 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Згідно із зазначеним, ухвалою від 12.12.2014 р. судом витребовувались від Позивача письмові пояснення по обставинам (та документи на їх підтвердження), на які було акцентовано увагу Вищім адміністративним судом в ухвалі №К/800/53455/13 від 26.11.2014 р., а також інші документи які мають значення для вирішення справи по суті.

В той же час, на виконання вимог ухвали суду Позивачем були надані документи, які, на його думку, в повному обсязі посвідчують реальність господарських операцій, здійснених ТОВ «Перша Паливна Компанія» із його контрагентом-покупцем Компанією «Transporto Express INC.» за укладеними між ними Контрактами купівлі-продажу та із його контрагентами-постачальниками ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод», ТОВ «ГУТ.» за укладеними Договорами поставки, а також наявність ділової мети при здійсненні спірних операцій, з огляду на які судом встановлено наступне.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

При цьому, суд звертає увагу, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Судом встановлено, що за результатами перевірки Позивача були виявлені порушення податкового законодавства, на підставі чого прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення. При цьому, суд звертає увагу, що наслідки порушення податкового законодавства можуть (і повинні) застосовуватися незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов'язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності.

Крім того, суд вважає доцільним зазначити, що до загальновизнаних у світі дієвих механізмів, завдяки яким здійснюється аналіз господарських угод, виявлення та класифікація протиправних схем та методик незаконного ухилення від сплати податків, відносяться спеціальні судові доктрини.

Щодо правочинів між Позивачем та його контрагентами доречним є застосування доктрини «ділова мета».

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, що мають розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України, згідно якого розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків мав намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Положення ділової мети та розумного змісту господарської операції широко застосовуються в судовій практиці на підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів у справах про відшкодування ПДВ, неодноразово зазначав, що в справах не встановлено наміру одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності.

Зокрема, вперше доктрину «ділова мета» в Україні використано Верховним Судом України у постанові його Судової палати в адміністративних справах від 12.02.2008 р. у справі №08/28 за позовом ТОВ «Метпромсервіс» до ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, в якій зазначено про те, що задовольняючи позов, суди виходили тільки з наявності у позивача податкових накладних продавців, проте, не взяли до уваги того, що позивач протягом тривалого часу набував через посередників сировину у осіб, які систематично не сплачували податки, діяльність яких мала ознаки фіктивного підприємства, за юридичною адресою не знаходилися, не звітували про свою діяльність або подавали податкові декларації про відсутність такої, зареєстровані власники та посадові особи яких не визнають своєї причетності до їхньої діяльності, а також, що позивач, продавці та їхні постачальники працювали в одному сегменті ринку, у якому існують налагоджені стабільні зв'язки й часники якого обізнані стосовно один одного.

Водночас, за доводами Позивача, метою спірної господарської діяльності для ТОВ «Перша Паливна Компанія», пов'язаної з експортом цукру, було входження на міжнародний ринок цукру, пошук постачальників на внутрішньому ринку України, фінансово-спроможних покупців на зовнішніх ринках, мінімізація витрат при здійсненні такої господарської операції, пов'язаних із транспортуванням та зберіганням товару, про досягнення якої свідчать спірні господарські взаємовідносини, а саме: Позивачу вдалося укласти Договори поставки на закупівлю цукру по найнижчим цінам із його виробниками - ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.»; вдалося мінімізувати витрати Позивача на транспортування та зберігання цукру шляхом домовленості із вказаними виробниками та кінцевим покупцем (Компанією «Transporto Express INC.») про одне місце поставки.

Разом із тим, відповідно до пояснень Позивача, для операцій з експорту цукру супутніми є ризики втрати кількості та якості товару під час транспортування та зберігання товару, а також порушення строків його доставки з боку постачальників та розрахунків за товар з боку покупців. Проте, основним фактором, який перешкоджав ТОВ «Перша Паливна Компанія» досягти запланованої мети, став брак коштів.

В свою чергу, суд вважає за належне зазначити, що отримання прибутку від кожної окремої операції не є обов'язковою ознакою господарської діяльності, оскільки вона може включати і окремі збиткові операції, здійснення яких викликано об'єктивними причинами, продаж Позивачем товару за ціною, нижчою собівартості, не можна розглядати як операцією, вчинену поза межами його господарської діяльності.

Отже, визначальним фактором є наявність мети суб'єкта господарювання на отримання прибутку та здійснення діяльності у відповідності з такими цілями. Проте, неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з його господарською діяльністю, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик неотримання доходу від конкретної операції.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2014 р. К/800/11217/14.

Натомість, як було встановлено під час проведення перевірки, що не заперечується Позивачем, загальна вартість реалізованого цукру становить 6 350 125,18 грн., витрати на купівлю цукру становлять 6 350 080,00 грн., прибутковість операції - 45,18 грн., що дало підстави податковому органу для висновку про те, що спірні господарські операції з придбання позивачем та подальшого експорту цукру позбавлені розумної ділової мети, позаяк спрямовані виключно на податкову економію за рахунок формування витрат за безтоварними операціями з придбання цукру та застосування нульової ставки ПДВ при його експорті.

Поряд із цим, суд акцентує увагу, що у відповідності до правової позиції Вищого адміністративного суду України, яка викладена у його листі №742/11/13-11 від 02.06.2011р., податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

В свою чергу, суд акцентує увагу, що наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах. Отже, якщо певна господарська операція не відбулася, визначення податкового кредиту є безпідставним і ПДВ не підлягає відшкодуванню з бюджету, незважаючи на наявність у Позивача податкових накладних, а також доказів сплати Постачальнику вартості товару з ПДВ.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 19.02.2014 р. №К/800/12613.

Так, відповідно до розд.4 укладених Позивачем із ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.» Договорів поставки Покупець направляє Постачальникам (у письмовій чи усній формі) свої замовлення на поставку продукції, у яких вказується асортимент, кількість, якість, умови поставки, місце поставки (передачі), а також ціни на продукцію, яку бажає Покупець придбати. На підставі отриманого від Покупця замовлення, у разі згоди із запропонованими у ньому умовами, Постачальники складають відповідні Додатки до Договорів поставки та направляють їх Покупцю на підписання.

При цьому, місце, строк, умови поставки, а також транспорт, яким буде здійснюватись поставка визначається сторонами у відповідних Додатках до цих Договорів щодо кожної окремої партії.

Так, з огляду на наявні в матеріалах справи Додатки до Договорів поставки встановлено, що сторонами було узгоджено постачання продукції (цукру) на умовах FCA «Франко перевізник» (відповідно до правил Інкотермс-2010) як у залізничних вагонах (Додаток №1 до Договору №26/02/13) так і у контейнерах (Додатки №3 до Договорів №26/02/13 та №22/03/2013), місцем поставки є склад «Продовольчої компанії АМ», який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ізвесткова, 87/1.

Датою поставки продукції вважається дата підписання сторонами накладних про поставку продукції, а право власності від Постачальників до Покупця - з моменту поставки продукції останньому.

Разом із тим, у п.3.1 Контрактів купівлі-продажу встановлені вимоги, за якими товар буде поставлено на умовах FCA «Франко перевізник» (відповідно до правил Інкотермс-2010) - станція «Одеса-Пересип», склад «Продовольчої компанії АМ», що знаходиться у м. Одеса, вул. Ізвесткова, 87/1, відправник - ТОВ «Транспортна компанія «Карготранс».

Між тим, за змістом правил Інкотермс-2010 термін FCA «Франко перевізник» означає, що продавець вважається тим, хто виконав своє зобов'язання по поставці товару, який пройшов митне очищення для ввезення, з моменту передачі його в розпорядження перевізника в обумовленому пункті. Цей термін може бути використаний при здійсненні перевезення будь-яким видом транспорту, включаючи змішані перевезення.

Таким чином, з огляду на умови укладених Позивачем Договорів поставки на Контрактів купівлі-продажу встановлено, що Постачальники самостійно та за власні кошти поставляють цукор на адресу складу «Продовольчої компанії АМ», яка відповідає адресі місця поставки, зазначеній у підписаних між Позивачем та Покупцем-нерезидентом Контрактів купівлі-продажу, що свідчить про не здійснення ТОВ «Перша Паливна Компанія» витрат на транспортування придбаного та реалізованого цукру у спірних господарських операціях.

Згідно із цим, суд погоджується із посиланнями Позивача, що не заперечується Відповідачем, на відсутність потреби у здійснені транспортування цукру, придбаного Позивачем у Постачальників (ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.»), опісля реалізованого Покупцю-нерезиденту (Компанії «Transporto Express INC.»), оскільки місце поставки як за укладеними ТОВ «Перша Паливна Компанія» Договорами поставки із Постачальниками, так і за укладеними Контрактами купівлі-продажу із Покупцем-нерезидентом є однаковим - склад «Продовольчої компанії АМ», що знаходиться у м. Одеса, вул. Ізвесткова, 87/1.

При цьому, відповідно до п.186.1 ст.186 ПК України зазначено, що місцем постачання товарів є: фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у пп.«б» і «в» цього пункту); місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою; місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

В свою чергу, суд звертає увагу, що відповідно до даних наданих Позивачем видаткових накладних до Договорів поставки, місцями їх складення зазначені наступні адреси: за Договором №26/02/13 - Тернопільська область, смт. Козова, вул. Заводська, 1; за Договором №22/03/2013 - м. Хоростків, вул. Заводська, 1, де, в свою чергу, здійснювалось завантаження Постачальниками цукру, придбаного Позивачем.

Крім того, згідно із узгодженими Покупцем із ТОВ «Козівський цукровий завод» та ТОВ «Хоросківський цукровий завод» Додатків до Договорів поставки продукція до місця поставки - складу «Продовольчої компанії АМ», поставляється Постачальниками у залізничних вагонах та контейнерах.

Водночас, положеннями ст.3 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Так, Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 р. (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Статут), визначається обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Також, Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Поряд із цим, відповідно до ст.6 Статуту перевізні документи - накладна та інші залізничні документи на вантаж, в той час, як накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

При цьому, відповідно до п.4 ч.1 ст.335 МК України під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України декларант, уповноважена ним особа або перевізник залежно від виду транспорту, яким здійснюється перевезення товарів, надають митному органу в паперовій або електронній формі такі документи та відомості, зокрема, при перевезенні залізничним транспортом: транспортні (перевізні) документи; комерційні документи (за наявності їх у перевізника) на товари, що перевозяться.

Отже, за аналізом вищевказаних норм можна зробити висновок, що для здійснення перевезення (транспортування) вантажів залізницями відправником обов'язково має бути укладена із залізницею накладна, яка є основним та перевізним документом, що надається таким відправником разом із вантажем.

В той же час, як вбачається з умов укладених між ТОВ «Перша Паливна Компанія» та Компанією «Transporto Express INC.» Контрактів купівлі-продажу, право власності на товар (цукор) та ризики переходять від Продавця до Покупця-нерезидента з дати поставки такого товару. Дата поставки вважається дата приймання товару до перевезення станцією відправника, вказана у залізничній накладній.

Більше того, суд акцентує увагу на вимоги укладених Контрактів купівлі-продажу між Позивачем та Компанією «Transporto Express INC.», якими встановлено обов'язкову наявність оригіналу товаросупровідної накладної (залізничної накладної), що має бути передано Продавцем разом із товаром або кур'єрською поштою, на кожну партію поставки цукру, та за даними якої встановлюється кількість товару.

Таким чином, оскільки транспортування ТОВ «Козівський цукровий завод» та ТОВ «Хоросківський цукровий завод» здійснювалось саме залізницею, відтак, разом із поставленим на адресу Позивача цукром повинні були надаватись разом із вантажем накладні, укладені між Постачальниками та залізницею на користь ТОВ «Перша Паливна Компанія», які опісля мали бути передані митному органу під час переміщення цукру через митний кордон України.

Проте, на підтвердження реальності здійснення ТОВ «Козівський цукровий завод» та ТОВ «Хоросківський цукровий завод» поставок придбаної ТОВ «Перша Паливна Компанія» за Договорами поставки продукції, Позивачем не було надано суду жодної обов'язкової накладної, укладеної між Постачальниками та залізницею на користь третьої сторони - одержувача (ТОВ «Перша Паливна Компанія»), як і не було надано жодної транспортної накладної, необхідної під час переміщення товарів через митний кордон України, що дає суду підстави для висновку про відсутність фактичного здійснення спірних господарських операцій.

В той же час, як зазначено у постанові Верховного Суду України від 08.09.2009 р. у справі №21-737во09, про необґрунтованість податкової вигоди може свідчити відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень та транспортних засобів.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутнє будь-яке документальне підтвердження щодо місць вантажовідправлення цукру від ТОВ «Козівський цукровий завод» та ТОВ «Хоросківський цукровий завод», які б дали суду змогу встановити фактичне місце, де товар перебував на час початку його перевезення - місцезнаходження складів (основних фондів) зазначених контрагентів-постачальників за вказаними ними у видаткових накладних адресами.

Також, суд позбавлений можливості встановити місце завантаження цукру (місцезнаходження складу) ТОВ «ГУТ.», оскільки місцем складення цим Постачальником видаткової накладної до Договору №030/13 зазначено лише м. Одеса.

Поряд із цим, суд не приймає до уваги наданий Позивачем в якості доказу наявності у ТОВ «Перша Паливна Компанія» складського приміщення договір суборенди №019/13 від 27.02.2013 р., укладений між ТОВ «Перша Паливна Компанія» (Суборендар) та ТОВ «ГУТ» (Орендар), предметом якого є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ізвесткова, 87/1 (надалі - Приміщення), оскільки відповідно до актів приймання-передачі об'єкту суборенди до вказаного договору зазначене Приміщення Позивач орендував у період з 27.02.2013 р. по 06.03.2013 р., в той час, як спірні господарські операції з постачання цукру та подальшої його реалізації відбувались у період з 27.02.2013 р. по 24.04.2013 р., що свідчить про відсутність у ТОВ «Перша Паливна Компанія» складських приміщень з березня 2013 р. - на час здійснення спірних господарських операцій із ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та Компанією «Transporto Express INC.». При цьому, будь-яких доказів узгодження між Позивачем та ТОВ «ГУТ.» продовження термінів суборенди Приміщення з 06.03.2013 р. по 24.04.2013 р. суду надано не було.

Водночас, на підтвердження фактичного використання Позивачем орендованого Приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Ізвесткова, 87/1, у період з 27.02.2013 р. по 06.03.2013 р. при здійсненні спірних господарських операцій із контрагентами-постачальниками та контрагентом-покупцем належних доказів суду також не подавались, таких як: доказів оплати вартості за суборенду Приміщення, рахунки на здійснення такої оплати, доказів руху товарно-матеріальних цінностей по складу, тощо.

Таким чином, оскільки наявний в матеріалах справи договір суборенди №019/13 від 27.02.2013 р. не посвідчує наявність у ТОВ «Перша Паливна Компанія» складського Приміщення у період господарських взаємовідносин із Постачальниками (ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.») та Компанією «Transporto Express INC.» (лютий-квітень 2013 р.), відповідно, не посвідчує фактичного постачання цукру від Постачальників до Позивача на орендований у ТОВ «ГУТ.» склад, як і не посвідчує зберігання поставленого цукру до моменту його реалізації Покупцю-нерезиденту, що дає суду підстави для висновку про відсутність фактичного використання Позивачем орендованого Приміщення у своїй господарській діяльності.

Поряд із цим, суд не отримав доказів видачі будь-яких довіреностей (копій, витягу із Журналу реєстрації довіреностей) на директора ТОВ «Перша Паливна Компанія» Явтушенка П.В. на отримання товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.», які зазначені у наявних в матеріалах справи видаткових накладних, а саме: довіреності №222-224 від 19.04.2013 р., як і не отримав документального підтвердження наявності відповідної довіреності, виписаної Компанією «Transporto Express INC.», на уповноваження гр. Гонтаря А.В. правом підпису Контрактів купівлі-продажу від імені Компанії.

Таким чином, Позивачем не надано на вимогу суду належних доказів щодо фактичного виконання операцій з поставки ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.» цукру на адресу ТОВ «Перша Паливна Компанія», як і не надано доказів зберігання, обліку на складі, руху активів та подальшої реалізації цукру Компанією «Transporto Express INC.», придбаного у вказаних контрагентів-постачальників у власній господарській діяльності у взаємозв'язку із фактом придбання такого товару, а тому суд погоджується із висновками податкового органу про те, що наявність Договорів поставки, видаткових та податкових накладних, підписаних з боку Постачальників невстановленою особою, не є безумовним підтвердженням реальності господарських операцій, оскільки фактично учасниками договірних відносин було здійснено лише обмін документами, матеріали не переміщувались, їх відвантаження, передачу та зберігання не підтверджено.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України К/800/36711/13 від 15.10.2014 р.

Крім того, Договорами поставки передбачено, що разом із продукцією Постачальники передають Покупцю на кожну окрему партію продукції наступну товаросупровідну документацію, зокрема: оригінал сертифіката (посвідчення) якості на продукцію та завірену печаткою Постачальників (одночасно є виробниками продукції за даними ВМД) копію сертифікату відповідності; копію висновку санітарно-епідеміологічної експертизи МОЗ України, завірену печаткою Постачальників, які, в свою чергу, відповідно до умов укладених Позивачем Контрактів купівлі-продажу мають бути надані Компанії «Transporto Express INC.» разом із реалізованим товаром.

Проте, на підтвердження наявності у Позивача вказаної супровідної документації на придбаний у ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.» цукор суду також не було надано жодного доказу, як і не було надано актів звірки взаєморозрахунків.

З огляду на вищенаведене, оскільки Позивачем не були надані витребувані судом належні первинні документи, які посвідчують факт транспортування Постачальниками від вказаних у видаткових накладних місць навантаження цукру на адресу складу Позивача та доказів зберігання поставленого цукру до моменту його реалізації Компанії «Transporto Express INC.», а також належних доказів наявності у Позивача та його контрагентів-постачальників персоналу, виробничих активів, складських приміщень, суд приходить до висновку про відсутність реального здійснення ТОВ «Перша Паливна Компанія» у лютому-квітні 2013 р. спірних господарських операцій із контрагентами-постачальниками ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.», за якими Позивачем сформовані витрати з придбання цукру у розмірі 6 350 080,00 грн.

В той же час, відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Слід також зазначити, що обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, позаяк саме він виступає суб'єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об'єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Проте, відокремивши фактичну результативність спірних господарських операцій від запланованих очікувань платника, в межах даного спору судом не встановлено наявності у Позивача ділової мети, спрямованої на досягнення економічного ефекту у виконанні розглядуваних операцій з придбання та подальшого експорту цукру, як і не встановлено реальність здійснення спірних господарських операцій між Позивачем та його контрагентами-постачальниками, оскільки суду не надано жодних належних первинних та бухгалтерських документів, а також жодних пояснень щодо відсутності таких обов'язкових документів, які б посвідчували фактичне здійснення постачання ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.» цукру на виконання укладених із ТОВ «Перша Паливна Компанія» Договорів поставки, як наслідок, витрати у розмірі 6 350 080,00 грн., понесені Позивачем поза межами господарської діяльності та здійснені без мети їх використання при експортних операціях.

Поряд із цим, за доводами Відповідача, у спірних правовідносинах також не мав місця митний режим експорту у зв'язку із відсутністю реальності експортної операції між ТОВ «Перша Паливна Компанія» та Компанією «Transporto Express INC.», з огляду на що реалізований товар підлягає оподаткуванню за загальною ставкою.

Всупереч твердженню Відповідача про відсутність факту експортної операції, Позивач зазначає, що в розумінні ст.195 ПК України наявність товару була перевірена митними органами під час процедур митного оформлення цукру, яке було завершене, опісля, зафіксовано перетин кордону України товаром, про що свідчать наявні в матеріалах справи ВМД та повідомлення про фактичне вивезення від 06.03.2013 р., 09.03.2014 р. та 03.05.2013 р. (том І, а.с.249-251).

Однак, судом не приймаються до уваги відповідні докази, оскільки за умовами укладених Контрактів купівлі-продажу між ТОВ «Перша Паливна Компанія» та Компанією «Transporto Express INC.» Продавець гарантує митне оформлення товару в режимі експорту, включаючи здійснення митних платежів. Жодна із сторін не має права передавати свої обов'язки за даними Контрактами якій-небудь третій стороні без письмового узгодження на те другої сторони.

Водночас, відповідно до п.63 ч.1 ст.4 МК України уповноважена особа (представник) - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого декларантом, наділена правом вчиняти дії, пов'язані з проведенням митних формальностей, щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта.

При цьому, з огляду на вказані відомості у наданих на підтвердження реальності здійснення Позивачем операцій з експорту цукру ВМД встановлено, що експортером/відправником та декларантом/представником - є ТОВ «Транспортна компанія «Карготранс» (вантажовідправник за Контрактами купівлі-продажу).

Проте, документального підтвердження про передачу прав на здійснення митного оформлення товарів в режимі експорту від ТОВ «Перша Паливна Компанія» до ТОВ «Транспортна компанія «Карготранс» суду не надавались, як і не надані докази узгодження між Позивачем та Компанією «Transporto Express INC.» передачу таких обов'язків.

В той же час, відповідно до ч.2 та ч.7 ст.257 МК України електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках. Перелік відомостей, що підлягають внесенню до митних декларацій, обмежується лише тими відомостями, які є необхідними для цілей справляння митних платежів, формування митної статистики, а також для забезпечення додержання вимог цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Таким чином, суд погоджується із посиланнями Відповідача на те, що митним органом не перевірялась товарність операцій по ланцюгу постачання, де Позивач приймає участь лише документально, а не фактично, як наслідок, навіть у зв'язку із зазначенням відомостей про Позивача у ВМД, не є підтвердженням того, що до Позивача був переданий товар, який є предметом спірних операцій, в той час, як в ході судового розгляду даної справи Позивачем не було документально підтверджено обставини щодо фактичного виконання операцій з поставки Постачальниками цукру на адресу Позивача, що позбавило суд можливості встановити дійсну участь Позивача у спірних господарських операціях.

З огляду на викладене, оскільки наведені у сукупності обставини та досліджені документальні докази, суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з постачання цукру не мали реального характеру, факти поставок оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними Договорами поставки та Контрактами купівлі-продажу за перевіряємий період, не підтверджуються з урахування реального часу здійснення операцій наявністю господарської мети, не встановлено мету їх подальшого використання в своїй господарській діяльності, а Позивачем, в свою чергу, не надано жодних пояснень щодо відсутності обов'язкових належних чином складених первинних документів, які б посвідчували відповідні правовідносини ТОВ «Перша Паливна Компанія» із контрагентами-постачальниками та контрагентом-нерезидентом.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в контексті застосування норм податкового законодавства з питань формування податкових вигод, Верховний Суд України сформував такі правові позиції, зокрема, у постанові від 24.03.2009 р. по справі №21-1616во08 Верховний Суд України зазначив, що якщо судом встановлено, що головною метою платника податку є одержання доходу винятково або переважно за рахунок податкової вигоди, зокрема відшкодування ПДВ з бюджету, за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність, то у визнанні обґрунтованості одержання такої вигоди має бути відмовлено.

Проте, під час судового розгляду даної справи у зв'язку із ненаданням належних первинних та бухгалтерських документів, суд був позбавлений можливості встановити зв'язок між фактом понесенням вказаних витрат на придбання цукру, спорудженням основних фондів, експортом цукру і спірної господарською діяльністю Позивача, як наслідок, не посвідчує залучення коштів та ресурсів для виконання цих операцій з отриманим доходом з точки зору господарської розумності та відповідності дій суб'єкта господарювання звичаям ділового обороту.

Згідно із вищезазначеним, спірні господарські операції з придбання Позивачем та подальшого експорту цукру позбавлені розумної ділової мети, оскільки спрямовані виключно на податкову економію за рахунок формування витрат за безтоварними операціями з придбання цукру у контрагентів-постачальників ТОВ «Козівський цукровий завод», ТОВ «Хоросківський цукровий завод» та ТОВ «ГУТ.» та застосування нульової ставки ПДВ при його експорті Компанії «Transporto Express INC.», у зв'язку із чим у визнанні обґрунтованості одержання такої вигоди має бути відмовлено.

Поряд із цим, відповідно до п.123.1 ст.123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених пп.54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 п.54.3 ст.54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Водночас, суд вважає за належне зазначити, у листі Вищого адміністративного суду України від 24.11.2011 р. №2198/11/13-11 вказано про те, що в розумінні п.123.1 ст.123 ПК України штрафні (фінансові) санкції в розмірі 50% застосовуються не за сам факт повторного виявлення будь-яких порушень, а за повторне вчинення протиправних діянь за обставин, передбачених п.п.54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 ПК України.

Натомість, з огляду на оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2013 р. судом встановлено, що Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на загальну суму 1 905 038,00 грн. (з яких 1 270 025,00 грн. - за основним платежем та 635 013,00 грн. - за штрафними санкціями), що свідчить про застосування ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві суми штрафних санкцій розміром 50%.

Поряд із цим, суд не отримав від податкового органу будь-яких обґрунтувань щодо повторності вчинення ТОВ «Перша Паливна Компанія» протиправних діянь за обставин, передбачених п.п.54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 ПК України, як наслідок, суд приходить до висновку щодо неправомірності застосування податковим органом штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 50% та вважає за необхідне скасувати податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2013 р. в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 25%, що становить - 317 506,25 грн.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч.1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Позивача. Відповідно до положень ст.94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Водночас, згідно із ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Позивача, враховуючи розмір здійснених Позивачем витрат відповідно до ст.94 КАС України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає відшкодуванню Позивачу частково в розмірі 72,00 грн.

Керуючись положеннями ст.ст. 2, 17, 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Паливна Компанія» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати прийняте Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2013 р. в частині застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Паливна Компанія» суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 317 506 (триста сімнадцять тисяч п'ятсот шість) грн. 25 коп.

3. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

4. Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Паливна Компанія» (адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 77, кім. 202, ) понесені судові витри в розмірі 72 (сімдесят дві) грн. 00 коп. із видатків Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя Б. В. Санін