Справа № 2а/2570/3891/12
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.04.2015р. м. Київ К/800/59496/13

Вищий адміністративний суд України у складі: головуючого судді Бухтіярової І.О., суддів Костенка М.І., Приходько І.В.,

за участю секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

представника позивача Качаленка Є.В.,

представника відповідача Кумановського О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області

на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.01.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013 року

у справі № 2а/2570/3891/2012

за позовом Державного підприємства «Холминський спиртовий завод» (далі - позивач, ДП «Холминський спиртовий завод»)

до Корюківської міжрайонної державної податкової інспекції Чернігівської області Державної податкової служби (далі - відповідач, Корюківська МДПІ Чернігівської області)

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ДП «Холминський спиртовий завод» звернулось у грудні 2012 року до суду з адміністративним позовом до Корюківської МДПІ Чернігівської області про скасування податкових повідомлень-рішень від 05.12.2012 року № , № .

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.01.2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013 року, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.7, п. 44.6 ст. 44, пп. 139.1.1, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України); ст. ст. 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства.

Позивач в своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

З наданих відповідачем документів вбачається, що в силу положень ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України Корюківська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Чернігівській області підлягає заміні її правонаступником Корюківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Чернігівській області.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.11.2012 року по 23.11.2012 року відповідачем було проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань взаємовідносин з ТОВ «Сталісбуд», ТОВ «Орбіс Еліт», ТОВ «Локус Альянс», ТОВ «Купідус Гранд» за листопад 2011 року - січень 2012 року, за результатами якої складено акт перевірки від 27.11.2012 року № 223/22/00375314, яким встановлено порушення позивачем вимог: ч. 5 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 215, ст. 216 Цивільного кодексу України, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.6 ст. 44, пп. 139.1.1 та пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, в результаті чого позивачем занижено суми податкового зобов'язання по податку на прибуток в розмірі 586 678,00 гривень; ч. 5 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 215, ст. 216 Цивільного кодексу України, п. 44.6 ст. 44, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого позивачем завищено податковий кредит з ПДВ, що в свою чергу призвело до порушення п. 200.1 ст. 200 ПК України та заниження суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету в розмірі 671 519,00 гривень.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 05.12.2012 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності в розмірі 586 678,00 гривень та № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 671 519,00 гривень.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погоджується колегія суддів касаційної інстанції, виходили з наступного.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України, об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Положеннями абз. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Згідно п. 5 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997 року, затвердженим в Міністерстві юстиції України 23.06.1997 року за № 233/2037, визначено один випадок недійсності податкової накладної, а отже і неможливості формування на її підставі податкового кредиту - якщо вона заповнена особою, яка не зареєстрована як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Аналізуючи положення чинного законодавства, суди дійшли вірного висновку, що податковий кредит є правом платника податку щодо зменшення податкових зобов'язань звітного періоду, яке виникає виключно за наявності податкових накладних. Закон забороняє включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни придбання товарів (робіт, послу), якщо ці суми не підтверджені податковими накладними, та передбачає відповідальність платника податків за порушення цих вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника податку на податковий кредит є наслідком фактичного проведення господарської операції, яка є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, за наявності первинних документів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в періоді за який проводилася перевірка, позивач мав взаємовідносини з контрагентами ТОВ «Сталісбуд», ТОВ «Орбіс Еліт», ТОВ «Локус Альянс», ТОВ «Купідус Гранд».

Реальність та товарність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується дослідженими судами попередніх інстанцій договорами, угодами, видатковими накладними, податковими накладними, актами виконаних робіт, даними Головної книги по рахунку 203/1 «Паливо», даними оборотних відомостей по рахункам бухгалтерського обліку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», Дт рахунку 152 «Придбання (виготовлення) основних засобів», даними Головної книги по рахунку 201 «Сировина і матеріали», Дт рахунку 207 «Запасні частини», товарно-транспортними накладними, які були досліджені в ході проведення перевірки та відображені відповідачем згідно переліку акту перевірки, що були надані вищевказаними контрагентами в ході проведення зустрічних звірок по господарських відносинах з ДП «Холминський спиртовий завод».

Крім цього, судами попередніх інстанцій встановлено, що взаємовідносини з усіма контрагентами позивача перевірялись податковим органом в ході проведення планової виїзної перевірки ДП «Холминський спиртовий завод» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року, згідно акту перевірки від 20.03.2012 року № 15/22/00375314, за наслідками якої порушень в діяльності ДП «Холминський спиртовий завод» по взаємовідносинам з ТОВ «Сталісбуд», ТОВ «Орбіс Еліт», ТОВ «Локус Альянс», ТОВ «Купідус Гранд» за відповідний період не встановлено.

Щодо доводів відповідача про те, що угоди, укладені між позивачем та ТОВ «Сталісбуд», ТОВ «Орбіс Еліт», ТОВ «Локус Альянс», ТОВ «Купідус Гранд» є нікчемними і не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю, то колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що надаючи оцінку господарським правовідносинам і безапеляційно вказуючи в акті перевірки на нікчемність правочинів, податковий орган виходить за межі своєї компетенції. Висновки про наявність мети укладання правочину, що порушує публічний порядок, може зробити лише суд в межах кримінального провадження, що має наслідком винесення вироку суду щодо конкретних суб'єктів та набуття чинності таким вироком.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач має належним чином оформлені податкові накладні, які повністю відповідають вимогам ПК України та відображають зміст господарських операцій, в результаті яких вони складені, та правомірно включив до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість по вищевказаним податковим накладним.

На момент здійснення правовідносин, контрагентів позивача було зареєстровано як юридичних осіб та платниками податку на додану вартість, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, підставою для донарахування позивачу податку на прибуток в сумі 586 678,00 гривень та податку на додану вартість у сумі 671 519,00 гривень є лише постанова про порушення кримінальної справи № 73-00209 про ухилення від сплати податків громадянином Бланком О.І. за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України, який в період 2011 року перебував на посаді директора ТОВ «Аутсорсингова компанія «Фарм Рост» та за фактом створення фіктивного підприємництва, шляхом створення (придбання) ТОВ «Сталісбуд», ТОВ «Орбіс Еліт», ТОВ «Локус Альянс», ТОВ «Купідус Гранд» та інші за ознаками злочину передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України, по якій ще не постановлено відповідне рішення суду та висновки податкових перевірок контрагентів позивача ТОВ «Сталісбуд», ТОВ «Орбіс Еліт», ТОВ «Локус Альянс», ТОВ «Купідус Гранд».

Судами попередніх інстанцій правомірно зазначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати. При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Окрім того, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у суб'єкта господарювання додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень підлягають задоволенню.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які б могли б призвести до скасування оскаржуваних рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 55, 160, 167, 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України, -

У Х В А Л И В:

Допустити заміну сторони у справі Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області її правонаступником Корюківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Чернігівській області

Касаційну скаргу Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.01.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013 року у справі № 2а/2570/3891/2012 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.О. Бухтіярова

Судді: М.І. Костенко

І.В. Приходько