Справа № 803/515/15-а
Суддя: Александрова Марія Ананіївна
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Справа № 803/515/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Александрової М.А., розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (УДМС України у Волинській області) про визнання протиправним та скасування наказу УДМС України у Волинській області № 32 від 11 березня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Позивач є громадянкою Афганістану та на підставі об'єктивних обставин, що викликали в неї обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань за ознакою належності до соціальної групи, не може повернутися до країни походження. Перебуваючи на території України позивач 14 лютого 2015 року подала до УДМС України у Волинській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно із наказом УДМС України у Волинській області № 32 від 11 березня 2015 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 13 березня 2015 року позивач отримала відповідне повідомлення УДМС України у Волинській області № 5 від 12 березня 2015 року. Позивач вважає, що дане рішення є протиправним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню, оскільки перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті, проведено формально, а оскаржуваний наказ прийнятий без врахування та без дослідження всіх обставин, які стосуються справи. Зокрема, позивач зазначала, що її було піддано дискримінації та переслідуванням за ознакою належності до соціальної групи у країні походження, вона побоюється загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Так, позивач вказувала, що вона є вдовою. Близько 15 років тому її чоловік був вбитим талібами. Вона змушена була залишити Афганістан разом із двома малолітніми синами та переїхати до Пакистану до родичів. До Афганістану повернулася після падіння уряду Талібів. Старший син утримував сім'ю, працював перекладачем для міжнародного військового контингенту. У травні 2014 року він одружився та виїхав за межі країни. Після переїзду старшого сина сім'я втратила значну частину доходу, тому не могла продовжувати винаймати житло у місті. Позивач разом із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_2 була вимушена переїхати із міста Мазар-Шарифу до сільської місцевості, де знаходилася родова оселя її батьків. Невдовзі після переїзду позивач відчула суспільний осуд місцевого населення через те, що вона жінка, яка веде господарство самостійно, не перебуваючи під опікою жодного чоловіка. Через невідповідність способу життя позивача традиційним уявленням місцевого населення про роль і місце жінки у суспільстві вона змушена була залишити країну оскільки б дані стереотипи разом із законодавчими обмеженнями на право володіння майном переслідували її в будь-якій частині Афганістану. Також зазначала, що на адресу її старшого сина від членів радикального ісламістського руху Талібан надходили погрози через роботу в міжнародній організації ІСАФ у звя'зку з чим він виїхав з країни і в даний час проживає в Австрії із своєю сім'єю.

У зв'язку із неможливістю забезпечення владою Афганістану захисту від дискримінації та переслідувань за ознакою належності до соціальної групи, від загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини ОСОБА_1 покинула межі країни походження і звернулася в органи ДМС України із заявою про визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до письмових заперечень проти адміністративного позову від 09 квітня 2015 року (а.с. 42-45) відповідач позову не визнав, просив повністю відмовити в його задоволенні з наступних підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Афганістану, у вересні 2014 року легально прибула в Україну (м. Київ) разом із своїм неповнолітнім сином. При зверненні із заявою про визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, до УДМС України у Волинській області не пред'явила документів, які б посвідчували її особу. Основною причиною звернення за захистом зазначила побоювання зазнати переслідувань за ознакам належності до соціальної групи в країні походження. Також як на причину виїзду з країни походження, позивач вказувала, що її старший син працював перекладачем в міжнародній організації ІСАФ і йому погрожували представники угрупування Талібан. Проте, відомості, які наводила позивач як підставу побоювань переслідувань є суперечливими. Так, з матеріалів особової справи вбачається, що позивач безперешкодно отримала паспорт громадянки Афганістану, оформила необхідні візові документи для виїзду з країни, згодом повітряним транспортом, пройшовши необхідний контроль, через Об'єднані Арабські Емірати прибула у Київ. В будь-якій країні позивач не зверталася до компетентних органів із заявами про надання статусу біженця. Дані обставини свідчать про відсутність заборони компетентних органів влади Афганістану на виїзд позивача із країни і вона разом із своїм неповнолітнім сином безперешкодно виїхала за її межі. Позивач також не надала доказів щодо погроз на її адресу або на адресу її старшого сина з боку представників угруповання Талібан. При цьому, син позивача, який працював в міжнародній організації ІСАФ уже легально виїхав з Афганістану і проживає в Австрії. Крім того, в наданих особисто свідченнях позивач також повідомляла, що залишила країну походження з метою потрапити в одну із країн Західної Європи - Австрію, де уже проживає її старший син і донька, для покращення умов свого життя. Перебуваючи в Україні протягом тривалого часу не зверталася до органів ДМС України за захистом, а зробила це лише після затримання та поміщення до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (ПТПІ), а отже, мала на меті використати Україну як транзитну країну для потрапляння до країн Західної Європи.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем особа повинна надати свідчення обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачем відповідно до вимог статей 3, 14 Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1984 року, статті 28 Конституції України не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. Обставин та встановлених фактів для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем під час розгляду заяв позивача не виявлено і не встановлено.

З наведених підстав відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Позивач і його представник в судове засідання не прибули, 14 квітня 2015 року представник позивача подав письмове клопотання про розгляд справи за відсутності позивача і її представника (а.с. 55).

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, в заяві від 15 квітня 2015 року просив розгляд справи здійснювати за його відсутності (а.с. 56).

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до частини шостої статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Як передбачено частиною першою статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, оскільки сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибули, своїх представників не направили, при цьому представниками сторін було заявлено письмові клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, представника позивача, представника відповідача, а дану справу можливо розглянути і вирішити на підставі наявних у ній доказів, тому суд приходить до висновку, що судовий розгляд справи необхідно здійснювати в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає з таких мотивів та підстав.

Так, судом на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0009 (а. с. 18-41) встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилась в Афганістані (м. Мазарі-Шариф), віросповідання - іслам, за національністю - таджик, вдова, має трьох дітей (неповнолітнього сина, повнолітніх дочку і сина), при цьому неповнолітній син ОСОБА_2 знаходиться з нею в ПТПІ. Не має освіти, не працювала.

З матеріалів справи вбачається, що до 1999 року позивач проживала в Афганістані. Після смерті чоловіка виїхала до Пакистану де проживала із сім'єю до 2010 року, після чого знову повернулась до Афганістану та продовжувала там проживати до 2014 року. В вересні 2014 року позивач виїхала із Афганістану, при цьому маючи дозвіл влади на виїзд, паспорт громадянки Афганістану, візу до України, через Об'єднані Арабські Емірати прибула у Київ повітряним шляхом. Позивач вказувала, що за виготовлення документів для виїзду в Україну вона заплатила 8 000 доларів. В Києві її із сином зустрів невідомий чоловік, усі документи знаходились у нього. Приблизно через місяць перебування у Києві невідомі люди доставили позивача, її сина, ще одну жінку з сином до кордону України із Республікою Словаччина, де вони були затримані прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Нововселиця".

Обставини щодо затримання позивача встановлені судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2014 року в адміністративній справі № 308/14259/14-а за позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Афганістану ОСОБА_1 (з нею одна дитина ОСОБА_2) про примусове видворення (а.с. 27). Зокрема, 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 затримана прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Новоселиця" за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину в складі групи осіб поза межами пункту пропуску. На момент затримання документів, що посвідчують особу, не мала, перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, вчинив протиправні дії щодо перетину державного кордону України. ОСОБА_1 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаним рішенням позов було задоволено, постановлено примусово видворити громадянку Афганістану ОСОБА_1 (з нею неповнолітнього сина ОСОБА_2) за межі території України. Позивач із сином була затримана і поміщена до ПТПІ.

14 лютого 2015 року позивач подала заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 21-23), яка із супровідним листом № 04-01/86 від 18 лютого 2015 року ПТПІ була направлена до УДМС України у Волинській області і отримана останнім 19 лютого 2015 року (а.с. 19).

Наказом УДМС України у Волинській області № 32 від 11 березня 2015 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40). Відповідач направив позивачу повідомлення № 5 від 12 березня 2015 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40, зворот), яке позивач отримала 13 березня 2015 року і 18 березня 2015 року звернулася до відповідача з адміністративним позовом про визнання протиправним і скасування наказу та зобов'язання вчинити дії (а.с.11).

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11 березня 2015 року (а.с. 38-40), який був підставою для прийняття оскаржуваного наказу відповідача від 11 березня 2015 року № 32, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із тим, що серед доводів ОСОБА_1 не наведено фактів особистого переслідування в Афганістані, заявниця не обґрунтувала неможливість повернення до Афганістану через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; не навела жодних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та не довела утисків на батьківщині за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; зважаючи на це, не підтверджується обов'язкова наявність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; встановлено, що заявник незаконним шляхом намагалась перетнути Державний кордон України з Республікою Словаччина, намагаючись потрапити до країни Західної Європи - Австрії і була затримана прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Новоселиця". Особистих переслідувань та фізичної шкоди в країні походження не зазнавала. У зв'язку із наведеним особа не підпадає під дію Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 12). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 13) із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 05 березня 2015 року (а.с. 35-37), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі актуальних).

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулася лише 14 лютого 2015 року, перебуваючи в ПТПІ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2014 року, хоча мала об'єктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для неї пріоритетним завданням, реальною ж метою було здійснення дій, спрямованих на легалізацію перебування в одній з європейських країн. При цьому, позивач також не зверталась за захистом до компетентних органів в інших країнах. В заяві-анкеті від 14 лютого 2015 року на запитання чи зверталась вона раніше за наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах, позивач вказала, що раніше не зверталась, оскільки не потребувала такого притулку і статусу (а.с. 25, зворот).

Судом також взято до уваги, що позивач безперешкодно і легально, з паспортом і візою залишила територію країни походження, що свідчить про відсутність утисків з боку держави на особу, потрапила в Україну повітряним транспортом, при цьому пройшовши відповідні перевірки і контроль в пункті відправлення і прибуття. Також вільно залишала Афганістан, проживаючи близько десяти років в Пакистані.

Позивач не надала жодних доказів щодо перебування членом політичної партії, релігійної, військової чи громадянської організації, та не довела утисків на батьківщині за релігійною ознакою, а тому не може бути жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи політичних переконань. Свідчення ОСОБА_1 як доказ того, що в Афганістані їй загрожує небезпека, не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань в країні її громадянської належності, оскільки вони не є переконливими, не доводять факт загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Крім того, позивач неодноразово повідомляла, що залишила країну своєї громадянської належності, оскільки прагнула потрапити до однієї з країн Західної Європи, а саме до Австрії, з метою пошуку кращих умов життя, де уже проживають її син, донька. Не надала доказів щодо погроз на її адресу, або на адресу її сина членами радикального ісламістського руху Талібан.

Судом взято до уваги, що відповідач використав інформацію про країну походження з актуальних джерел, з посиланням на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

За наведених обставин суд погоджується із доводами відповідачів, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що вона прибула в Україну саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності та не дає підстав кваліфікувати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМС України у Волинській області, де розглядалася заява позивача, були належним чином проаналізовані всі подані відомості про її особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання протиправним і скасування наказу УДМС України у Волинській області № 32 від 11 березня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених вище підстав у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись частиною шостої статті 128, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.А. Александрова