Справа № К/9991/24224/11-С
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.02.2015р. м. Київ К/9991/24224/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Маринчак Н.Є., Рибченка А.О.,

представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином,-

розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги Державної податкової інспекції у Будьонівському районі м. Донецька та Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські промислові ресурси" на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 07.02.2011 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.03.2011 у справі № 2а-31100/08/0570

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські промислові ресурси"

до Державної податкової інспекції у Будьонівському районі м. Донецька

про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2008 року Товариством до суду заявлений позов до Державної податкової інспекції про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень:

- від 06.11.2008 № /0/2025/23-213/30415558/12968/10, яким визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 940 907,00 грн., в тому числі за основним платежем - 654 927,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 285 980,00 грн.;

- від 06.11.2008 № /0/2030/23-413/30415558/12975/10, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на загальну суму 122 358,00 грн., в тому числі за основним платежем - 81 572 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 40 786 грн.;

- від 06.11.2008 № /0/2031/23-413/30415558/12976/10, яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад 2006 року на суму 15 237,00 грн., що були відшкодовані з бюджету, за березень 2008 року на суму 1 123 648,00 грн., та нараховані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 7 619,00 грн.;

- від 06.11.2008 № /0/2032/23-413/30415558/12977/0, яким Товариству збільшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 1 451 895,00 грн.,

та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 06.11.2008 № /2029/23-313/30415558/12974/10 в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 303 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю з боку позивача порушень вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", за що оспорюваними податковими повідомленнями донараховано податкові зобов'язання та фінансові санкції. Товариство зазначає, що висновки викладені в акті перевірки щодо порушення вказаних норм законодавства є безпідставними та неаргументованими, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях посадових осіб контролюючого органу, а не на первинних документах бухгалтерського та податкового обліку.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07.02.2011 позовні вимоги задоволено в повному обсязі, визнано протиправними оскаржувані податкові повідомлення - рішення та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій в частині заявлених позовних вимог.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.03.2011 рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Податкові повідомлення рішення від 06.11.2008 № /0/2030/23-413/30415558/12975/10, № /0/2031/23-413/30415558/12976/10, № /0/2032/23-413/30415558/12977/0 та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 06.11.2008 № /2029/23-313/30415558/12974/10 визнано протиправними в частині донарахованих податкових зобов'язань та фінансових санкцій вказаними актами індивідуальної дії.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким Товариству у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Товариство також, не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, до Вищого адміністративного суду України подало касаційні скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Переглянувши матеріали справи і касаційну скаргу, заслухавши доповідь судді, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена планова виїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2006 по 30.06.2008, за підсумками якої складено акт від 23.08.2008 № 1896/23-211/30415558.

У ході вказаної перевірки працівниками Державної податкової інспекції було встановлено порушення позивачем пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" (далі - Закон № 334/94-ВР), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 654 927,00 грн., пп. 7.7.1, пп. 7.7.2, пп. 7.7.7 п. 7.7 ст. 7, п. 11.5 ст. 11 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі - Закон № 168/97-ВР), що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування ПДВ в розмірі 1 138 886,00 грн. та заниження ПДВ на суму 81 572,00 грн., а також до заниження суми бюджетного відшкодування в розмірі 1 451 895 грн. Також контролюючим органом порушено п. 1, п. 2 та п. 11 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (далі - Закон № 265/95-ВР) в частині непроведення розрахункових операцій на повну суму покупки через зареєстрований, опломбований в установленому порядку та проведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів (касових чеків) на суму 60 600,00грн.

На підставі вищезазначеного акту перевірки Державна податкова інспекція прийняла оскаржувані податкові повідомлення - рішення та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Так, щодо податкового повідомлення-рішення від 06.11.2008 № /0/2030/23-413/30415558/12975/10, яким визначено податкове зобов'язання з ПДВ на суму 122 358,00 грн. у зв'язку з порушенням п. 11.5 ст. 11 Закону України "Про податок на додану вартість", що, на думку контролюючого органу, полягало у безпідставному внесенню суми зобов'язань по векселю від 03.04.2006 №8390 до складу податкового кредиту червня 2006 року на суму 96808,50 грн., оскільки вказаний вексель вже було включено до складу податкового кредиту травня 2006 року, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції про безпідставність його прийняття з огляду на наступне.

Пунктом 11.5 ст. 11 Закону України "Про податок на додану вартість" передбачено, що з моменту набрання чинності цим Законом платники податку при імпорті товарів на митну територію України, за умови оформлення митної декларації (за винятком тимчасової чи неповної, періодичної чи попередньої декларації), можуть за власним бажанням надавати органам митного контролю податковий вексель на суму податкового зобов'язання зі строком погашення на тридцятий календарний день з дня його поставки органу митного контролю, один примірник якого залишається в органі митного контролю, другий надсилається органом митного контролю на адресу органу державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку, а третій залишається платнику податку; податковий вексель підлягає обов'язковому підтвердженню комерційними банками шляхом авалю;комерційні банки зобов'язані оплатити податковий вексель у разі його непогашення платником у строк; платник податку може за самостійним рішенням достроково погасити вексель шляхом перерахування коштів до бюджету або шляхом заліку сум бюджетного відшкодування, підтвердженого податковим органом; якщо термін сплати зобов'язань по податковому векселю виникає до закінчення терміну подачі декларації до податкового органу за звітний (податковий) період, у якому відбулася його поставка органу митного контролю, платник податку не включає суму зобов'язань по векселю до складу податкових зобов'язань та погашає вексель шляхом перерахування коштів до бюджету. При цьому платник податку має право на включення перерахованої суми зобов'язань по векселю до складу податкового кредиту у звітному (податковому) періоді, в якому відбулася така сплата; якщо термін сплати зобов'язань по податковому векселю виникає після закінчення терміну подачі декларації до податкового органу за звітний (податковий) період, в якому відбулася його поставка органу митного контролю, сума зобов'язань по такому податковому векселю включається до складу податкових зобов'язань платника в звітному (податковому) періоді, в якому відбулася його поставка органу митного контролю. При цьому платник податку має право на включення до складу податкового кредиту суми зобов'язань по податковому векселю у наступному звітному (податковому) періоді за умови погашення суми податкових зобов'язань шляхом перерахування коштів до бюджету; якщо платник податку на дату поставки податкового векселя органу митного контролю має підтверджену податковим органом суму бюджетного відшкодування, яка дорівнює або більша ніж сума зобов'язання по такому векселю, платник податку має право включити суму зобов'язань по податковому векселю до складу податкових зобов'язань за звітний (податковий) період, в якому відбулася його поставка органу митного контролю. При цьому податковий вексель вважається погашеним та платник податку має право на включення до складу податкового кредиту суми зобов'язань по податковому векселю у наступному звітному (податковому) періоді.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з податкової декларації з ПДВ за травень 2006 року, позивачем в колонці Б "дозволений податковий кредит" за рядком 12.2 "погашені податкові векселі, що дають право на збільшення податкового кредиту в поточному звітному періоді" вказано суму 864 016,00 грн., яка згідно додатку до вказаної декларації (реєстр векселів), сформована з урахуванням, у тому числі і податкового векселю від 03.04.2006 № 8390, який погашено 02.05.2006.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що при формуванні позивачем суми податкового кредиту за червень 2006 року вексель від 03.04.2006 №8390 на суму 96808,50 грн. фактично не враховувався, що підтверджується додатком до декларації з ПДВ за червень 2006 року, який містить помітку "виправлено" (т. 3 а.с. 208), а також довідки від 22.10.2010 № 0730, що надана до податкового органу, з яких вбачається, що у розшифровці до рядка 12.2 у реєстрі векселів позивачем була допущена описка, а саме: в табличній частині розшифровки під номером 1 був вказаний вексель №8390 на суму 96808,50 грн., замість векселя № 8751 на суму 48404,25 грн. та векселя № 8752 на суму 48404,25 грн.

Вищезазначені обставини також підтверджено і висновком судово-бухгалтерської експертизи від 24.12.2010 № 5520/24-6261/25, що була призначена у ході розгляду справи, та не довіряти результатам якої у суду підстав немає.

Колегія суддів також погоджується і з висновком судів попередніх інстанцій про неправомірність винесення податкових повідомлень - рішень від 06.11.2008 № /0/2031/23-413/30415558/12976/10 (зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад 2006 року на суму 15 237,00 грн. та за березень 2008 року на суму 1 123 648,00 грн.) та від 06.11.2008 № /0/2032/23-413/30415558/12977/0 (збільшення суму бюджетного відшкодування з ПДВ на загальну сумі 1 451 895,00 грн.).

Так, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем пп. 7.7.1, пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", оскільки Товариством до суми бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень, вересень, грудень 2007 року та за січень - лютий 2008 не включено суми часток від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту відповідних періодів, які фактично були сплачені позивачем у попередніх податкових періодах (березні, серпні, листопаді, грудні 2007 року та січні 2008 року) постачальником товарів (робіт, послуг), що призвело до заниження суми бюджетного відшкодування ПДВ за квітень, вересень, грудень 2007 року та за січень - лютий 2008 на загальну суму 1 451 895,00 грн. Вказане порушення, на думку контролюючого органу, також призвело до заниження показника рядка 26 декларації з ПДВ за березень 2008 року на суму 1 123 649,00 грн.

Законом України від 03.04.1997 № 168/97ВР "Про податок на додану вартість" (втратив чинність з 01.01.2011) встановлено сальдовий метод визначення податкових зобов'язань із цього податку, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності (пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 цього Закону).

Відповідно до підпункту 7.7.2 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг); б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

За змістом наведеної норми попереднім податковим періодом може бути будь-який податковий період, який передує звітному, тому визначення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, може здійснюватися за будь-який попередній податковий період, а не лише за період, який передував звітному.

Правильність зазначеної позиції підтверджує і чинна з 01.01.2008 редакція пп. 7.7.2 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, згідно з якою бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг)

Так, судами попередніх інстанцій з урахуванням висновку судово-бухгалтерської експертизи від 24.12.2010 № 5520/24-6261/25 встановлено, що Товариством фактично занижено суми бюджетного відшкодування з ПДВ на суми, що не були задекларовані позивачем у податкових деклараціях з ПДВ, наданих до податкового органу за квітень 2007 на суму 421 777,00 грн., за вересень 2007 року на суму 380 589,00 грн. та за грудень 2007 року на суму 151 71,00 грн. та встановлено, що вказані суми, визначені експертом суттєво відрізняються від визначених сум контролюючим органом, а отже висновок податкової інспекції про заниження суми бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень 2007 року в сумі 286 292,00 грн., вересень 2007 року в сумі 30 106,00 грн. та за грудень 2008 року в сумі 2 375,00 грн. є необґрунтованим.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено правильність нарахування позивачем ПДВ за січень та лютий 2008 року, оскільки ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15.10.2008 залишено без змін постанову Донецького окружного адміністративного суду від 31.07.2008, якою задоволено позовні вимоги ТОВ "Українські промислові ресурси" до Державної податкової інспекції у Будьонівському районі м. Донецька.

Зазначеними рішеннями судів фактично було підтверджено правомірність заявленого до бюджетного відшкодування ПДВ в сумі 1 800 000,00 грн. по декларації за лютий та березень 2008 року, оскільки зазначена сума ПДВ була сплачена постачальником таких товарів (послуг) у попередніх податкових періодах.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Згідно зі ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Таким чином, на час розгляду цієї справи постанова Донецького окружного адміністративного суду від 31.07.2008 у справі № 2а-12738/08 за наслідками перегляду в апеляційному порядку набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів про визнання протиправними податкових повідомлень - рішень від 06.11.2008 № /0/2031/23-413/30415558/12976/10 від 06.11.2008 № /0/2032/23-413/30415558/12977/0.

Державною податковою інспекцією на адресу позивача винесено податкове повідомлення - рішення від 06.11.2008 № /0/2025/23-213/30415558/12968/10, яким визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі 940 907,00 грн., в зв'язку з порушенням пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", що полягало у включенні Товариством до складу валових витрат по сплаті дистриб'юторських послуг, наданих за договорами, які не пов'язані з підготовкою, організацією веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, оскільки вказані в договорах особи є співробітниками позивача та виконували ті ж самі дистриб'юторські роботи у тих саме регіонах у той самий час (знаходячись у відрядженнях). Вказане порушення спричинило завищення валових витрат на суму 2 620 795,00 грн.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закон № 168/97-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. А згідно до пп. 5.4.8 п. 5.4 вказаної статті витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Отже, вищевказаними нормами Закону встановлено, що до складу валових витрат відносяться суми будь-яких витрат, що підтверджені відповідними документами, сплачені чи нараховані протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг), у тому числі витрати на оплату праці ті відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що між Товариством та фізичними особами-підприємцями ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договори підряду про надання дистриб'юторських послуг, відповідно до яких виконавці зобов'язаний надати, а замовник прийняти та оплатити послуги. Надання дистриб'юторських послуг підтверджується актами приймання-передачі виконаних послуг та звітами фізичних осіб - підприємців.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції також встановлено, що вказані фізичні особи-підприємці (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.) є працівниками позивача, у вказаний період працювали на посадах регіональних менеджерів департаменту продаж. В тих же самих періодах, коли складались акти виконаних робіт як з приватними підприємцями, і які стали підставою для формування валових витрат, ці ж самі працівники перебували у відрядженнях. Крім того, посадові обов'язки та мета відрядження повністю співпадали з обсягом робіт, які зазначені в актах виконаних робіт, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, одночасно з формуванням валових витрат працівникам оплачено заробітну плату, компенсовано транспортні витрати та проживання в готелях, сплачено добові за дні у відрядженнях. Згідно наказів керівника Товариства вбачається, що метою відрядження було ознайомлення з ситуацією по продажам в регіонах та проведення переговорів з дистриб'юторами. В службових записках вказано, що у відрядженні необхідно здійснити аналіз роботи дистриб'юторів, планування, перевірка дотримання цінової та регіональної політики, оцінка кількісної та вартісної дистрибуції. Зазначений обсяг робіт вказаний і в актах виконаних робіт.

Крім того, в акті перевірки працівниками контролюючого органу вказано, що виконаний обсяг робіт виконаний саме ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як співробітниками підприємства, оскільки оформлення наказів про відрядження передували (оформлювались раніше) фактичному виконанню робіт як підприємцями.

Вказані обставини також не заперечувались Товариством.

Судом апеляційної інстанції також було досліджено акти виконаних робіт та встановлено, що вони не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, акти не містять дати та місця їх складання, а також не містить інформації щодо обсягу господарської операції, а отже фактично не можливо встановити в який саме час (робочий чи позаробочий) працівниками виконано робити.

Судом також правомірно зазначено і те, що виконання своїх посадових обов'язків виключає можливість виконання в цей же час зобов'язань за цивільно-правовим договором, трудовий договір та договір підряду не може діяти паралельно тобто одночасно, оскільки на працівника у відрядженні розповсюджуються норми робочого часу відповідно до правил внутрішнього розпорядку підприємства, а інший від робочого часу є вільним, а отже виконання робіт по договору підряду можливо лише у позаробочий час, проте з актів виконаних робіт, як зазначалось вище, неможливо встановити місце та час виконуваних робіт.

Враховуючи вищезазначене, встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про правомірність визначення позивачу зобов'язання з податку на прибуток у сумі 940 907,00 грн. згідно податкового повідомлення - рішення від 06.11.2008 № /0/2025/23-213/30415558/12968/10.

Щодо порушення позивачем вимог п. 1 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", в частині не проведення розрахункової операції реєстратор розрахункових операцій на суму 60 600,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до преамбули Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" цей Закон визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Згідно п. 2 Порядку заняття торговельною діяльністю і правил торговельного обслуговування населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 № 108 торговельна діяльність - це ініціативна, самостійна діяльність юридичних осіб і громадян щодо здійснення купівлі та продажу товарів народного споживання з метою отримання прибутку.

Пунктом 7 цього порядку встановлені певні вимоги до місць, у яких може здійснюватись роздрібна торгівля, а саме передбачено, що суб'єкти господарської діяльності для заняття торговельною діяльністю можуть мати у сфері роздрібної торгівлі: магазини - стаціонарні пункти роздрібного продажу товарів, які займають окремі приміщення або будівлі та мають торговельний зал для покупців, - дрібно роздрібна мережа; тривалий час діючі спеціально обладнані різні пристосування для роздрібної торгівлі: автомагазини, лотки, розвозки, тощо - пересувна мережа.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем здійснено реалізацію основних засобів - автомобіля "Фольксваген" фізичній особі ОСОБА_8 згідно біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13.04.2006 № 562863 за готівкові кошти.

Згідно ст. 2 Закон № 265/95-ВР розрахункова операція - це приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів, тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки -оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Частиною 1 ст. 17 вказаного Закону визначено, що фінансові санкції застосовуються у разі проведення розрахункових операцій на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг), у разі не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій, у разі не роздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції,або проведення її через РРО і не роздрукування розрахункових документів.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що реалізація позивачем основних засобів у вищезазначений спосіб не є торгівельною діяльністю, а отримання коштів розрахунковою операцією у розумінні Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", що виключає можливість застосування до позивача штрафних санкцій на підставі положень цього Закону.

За таких обставин рішення від 06.11.2008 № /2029/23-313/30415558/12974/10 в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 303 000,00 грн. є необґрунтованим.

Відповідно до наведеного судове рішення апеляційної інстанції у справі відповідає приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційні скарги Державної податкової інспекції у Будьонівському районі м. Донецька та Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські промислові ресурси" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.03.2011 у справі № 2а-31100/08/0570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Н.Є. Маринчак

А.О. Рибченко