Справа № 826/1897/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/1897/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2015 року № 826/1897/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області, за участю третьої особи – товариства з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро» про скасування постанови та зобов’язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наявність накладеного арешту та заборони на його відчуження на предмет застави порушує законне право заставодержателя на переважне, перед іншими кредиторами, право задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов’язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв’язку з представленням вимоги.

Також, позивач зазначив, що арешт коштів, що обліковується на всіх рахунках ТОВ «Полісся-Агро», в тому числі, тих, що перебувають у заставі АТ «Дельта Банк» з метою задоволення вимог інших стягувачів, які не є заставодержателями, суперечить вимогам законодавства, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача, в частині неможливості задоволення вимог АТ «Дельта Банк» шляхом звернення стягнення на заставлене майно і правомірність оскаржуваної постанови.

Відповідач проти позову заперечував з підстав, викладених у запереченнях, в яких зазначив, що сума коштів підлягає стягненню з арештованих рахунків ТОВ «Полісся-Агро» першочергово перед вимогами заставодержателя. Скасування судом постанови про арешт коштів боржника матиме наслідком звільнення з-під арешту усіх коштів, які знаходяться на цих рахунках, що призведе до порушення прав стягувачів за зведеним виконавчим провадженням, вимоги яких виникли після укладення договору застави майнових прав, оскільки дозволить боржнику списати їх на інші цілі, ані ж виконання рішень судів.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, подали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Полісся-Агро» укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2006404, відповідно до умов якого Банк зобов’язався надавати Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Пунктом 1.1.1 Кредитного договору передбачено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими траншами, на умовах визначених Кредитним договором, в межах не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості (з урахуванням додаткової угоди №6) 11 650 000,00 грн. зі сплати за користування кредитом у розмірі 19% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 31 грудня 2014 року.

При цьому, в забезпечення виконання умов вказаного Кредитного договору, між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Полісся-Агро» 27.06.2012 року укладено договір застави майнових прав № ВКЛ-2006404/S-4.

Вищевказану заставу зареєстровано в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження рухомого майна 17.07.2012 року за номером №12749903, також 16.12.2014 року внесено відомості про початок звернення стягнення на предмет застави за договором застави № ВКЛ-2006404/S-4 від 27.06.2012 року.

В подальшому, Господарським судом Рівненської області видано 28.07.2014 року судовий наказ №918/565/14 про стягнення з ТОВ «Полісся-Агро» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за Кредитним договором № НКЛ-2006404/1 від 21.01.2013 року в сумі 42 817 364,84 грн., а також заборгованість за Кредитним договором №ВКЛ-2006404 від 15.06.2011 року в сумі 13 389 195,00 грн., а також судовий збір в розмірі 73 080,00 грн.

Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на підставі заяви ПАТ «Дельта Банк» відкрито виконавче провадження від 19.08.2014 року №44421763.

Водночас, на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області перебуває зведене виконавче провадження за № 36219811 про стягнення заборгованості з ТОВ «Полісся-Агро».

В межах даного виконавчого провадження, відповідачем винесено постанову від 30.10.2013 року, якою накладено арешт на кошти боржника ТОВ «Полісся-Агро», які знаходяться на рахунках, відкритих у ПАТ «Дельта Банк».

Позивач, вважаючи постанову про накладення арешту на кошти боржника незаконною та такою, що порушує його права, звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов’язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Згідно Закону України «Про заставу», застава – це спосіб забезпечення зобов’язань, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 статті 1 зазначеного Закону визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов’язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (стаття 19 Закону України «Про заставу»).

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (частини перша, шоста статті 20 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про заставу», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів та коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Таким чином, для примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника заборгованості, законодавцем встановлена передбачена процедура звернення стягнення на майно боржника, у тому числі, яке знаходиться у заставі для задоволення вимог стягувачів.

Як вбачається з матеріалів справи, право на предмет застави у позивача виникло на підставі договору № ВКЛ-2006404/S-4 від 27.06.2012 року.

Також, як вбачається з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №44114484 від 29.04.2014 року, заставу зареєстровано 17.07.2012 року, тобто позивач у відношенні інших обтяжувачів має вищий пріоритет щодо заставлених коштів, право застави виникло до винесення виконавчого документа на підставі якого прийнято постанову, сума заставлених коштів не перевищує розмір заборгованості боржника, а отже, Банк має першочергове право на задоволення вимог як заставодержатель.

Таким чином, арешт коштів, що обліковуються на всіх рахунках боржника, в тому числі тих, що перебувають в заставі ПАТ «Дельта Банк» з метою задоволення вимог стягувачів за зведеним виконавчим провадженням, які не є заставодержателями, суперечить ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», що у свою чергу свідчить про порушення права позивача, в частині неможливості задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» шляхом позасудового звернення стягнення на заставлене майно і неправомірність оскаржуваної постанови.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко