Справа № 826/18877/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 квітня 2015 року 13:28 № 826/18877/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування наказу від 27.06.2014 року №760 та податкових повідомлень-рішень від 08.08.2014 року № та від 29.10.2014 року №, -
за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2,

від відповідача - Белзецької Т.Л.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - позивач або ФОП ОСОБА_1) з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі - відповідач або ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання протиправними та скасування наказу від 27.06.2014 року №760 та податкових повідомлень-рішень від 08.08.2014 року № та від 29.10.2014 року №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2015 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні на 03.02.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що наказ від 27.06.2014 року №760 на проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 прийнято відповідачем безпідставно, оскільки позивачем було надано відповідь на запит контролюючого органу у строк, встановлений приписами пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України. Крім того, останнім наголошено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві безпідставно із зазначенням того, що ФОП ОСОБА_1 не порушував вимог п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом ТОВ «Еккоплюс» підтверджується належним чином оформленими первинними обліковими документами.

У судовому засіданні 03.02.2015 року неналежного відповідача ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві замінено на належного - Державну податкову інспекцію у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві).

У судове засідання 06.04.2015 року з'явилися представники сторін.

Представник позивача у даному судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що оскаржувані наказ та податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом на підставі та у межах наявних в останнього повноважень у зв'язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог податкового законодавства з боку ФОП ОСОБА_1

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві у період з 07.07.2014 року по 11.07.2014 року на підставі наказу №760 від 27.06.2014 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку по взаємовідносинам ФОП ОСОБА_1 з контрагентом ТОВ «Еккоплюс» за період січень-лютий 2014 року, у зв'язку з чим складено акт від 14.07.2014 року №3609/26-56-17-01-04/НОМЕР_1 (надалі - акт перевірки).

У відповідності до змісту вищезазначеного акту, контролюючим органом зроблено висновок про порушення ФОП ОСОБА_1 п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI зі змінами і доповненнями та п. 6.2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом МФУ №1379 від 01.11.2011 року, в результаті чого донараховано податок на додану вартість у сумі 2 591,67 грн. за січень-лютий 2014 року.

Не погоджуючись з вищезазначеними висновками перевірки, позивачем подано заперечення на акт перевірки, розглянувши які ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві листом від 01.08.2014 року №3336/Л/26-56-17-01 повідомив, що за результатами засідання, комісія прийняла рішення про залишення без змін висновків, викладених в акті перевірки.

За результатами вищевикладеного, ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 08.08.2014 року №, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 2 591,67 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 920,83 грн.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення, рішенням Головного управління Міндоходів у м. Києві від 20.10.2014 року №2378/Л/26-15-10-09-25 про результати розгляду первинної скарги податкове повідомлення-рішення від 08.08.2014 року № скасовано в частині застосованих штрафних санкцій з податку на додану вартість у розмірі 272,91 грн., а скаргу ФОП ОСОБА_1 - задоволено частково.

З огляду на викладене, ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 29.10.2014 року №, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 2 591,67 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 647,92 грн.

В свою чергу, рішення Державної фіскальної служби України від 07.11.2014 року №2356/Л/99-99-10-01-03-14 про результати розгляду повторної скарги залишено без змін податкове повідомлення-рішення ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 08.08.2014 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість (з урахуванням рішення ГУ ДФС у м. Києві від 20.10.2014 року №2378/Л/26-15-10-09-25) та рішення ГУ ДФС у м. Києві від 20.10.2014 року №2378/Л/26-15-10-09-25, а повторну скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.

Вважаючи наказ від 27.06.2014 року №760 та податкові повідомлення-рішення від 08.08.2014 року № та від 29.10.2014 року № протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, перевірка ФОП ОСОБА_1 здійснювалася за звітні періоди за січень-лютий 2014 року.

Відповідно до абз. 5 п. 1 розділу ХІХ Податкового кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2011 року, крім розділу III цього Кодексу, який набирає чинності з 1 квітня 2011 року.

Отже, основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (надалі - ПК України).

Як було зазначено вище, ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку по взаємовідносинам ФОП ОСОБА_1 з контрагентом ТОВ «Еккоплюс» за період січень-лютий 2014 року на підставі наказу від 27.06.2014 року №760 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки», зі змісту якого вбачається, що в якості підстави для перевірки вказано пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, приписами якого передбачено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності, зокрема, такої обставини, а саме: за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються можливі порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Таким чином, контролюючий орган, у силу положень пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, наділений правом на проведення документальної позапланової перевірки платника податків виключно у випадку не надання таким платником пояснень та документальне підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Так, у відповідності до наявної у матеріалах справи копії запиту про надання податкової інформації та її документального підтвердження №4376/Л/26-56-17-01-24 від 03.06.2014 року, адресованого ФОП ОСОБА_1, яким ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві просила надати податкову інформацію та її документальне підтвердження фінансово-господарської діяльності по взаємовідносинах з контрагентом за січень-лютий 2014 року з ТОВ «Еккоплюс», останній отримано представником позивача за довіреністю ОСОБА_5 12.06.2014 року, про свідчить відмітка на копії даного запиту.

У відповідь на запит №4376/Л/26-56-17-01-24 від 03.06.2014 року ФОП ОСОБА_1 надано документи на підтвердження взаємовідносин з контрагентом ТОВ «Еккоплюс» за січень-лютий 2014 року, на підтвердження чого у матеріалах справи міститься копія листа за вих. №18/06-1 від 18.06.2014 року, які отримані контролюючим органом 20.06.2014 року (згідно відмітки на копії останнього).

З огляду на викладене вище вбачається, що позивачем у встановлений пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України 10-денний строк надано ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві відповідь на запит щодо податкової інформації та її документального підтвердження фінансово-господарської діяльності по взаємовідносинах з ТОВ «Еккоплюс» за січень-лютий 2014 року, а, відтак, суд дійшов висновку про необґрунтованість прийняття наказу від 27.06.2014 року №760 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки», який став підставою для проведення перевірки ФОП ОСОБА_1, саме на підставі положень пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України.

Отже, наказ ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 27.06.2014 року №760 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки» є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.08.2014 року № та від 29.10.2014 року №, суд зазначає про наступне.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (абз. 1 п. 198.2 ст. 198 ПК України).

В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (абз. 1 та 2 п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Приписами п. 201.4 ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу (п. 201.6 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (п. 201.8 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України).

При цьому, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 201.2 ст. 201 ПК України).

Так, наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 року №1379 на виконання положень ст. 201 ПК України затверджено Порядок заповнення податкової накладної, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 року за №1333/20071 (який набрав чинності 16.12.2011 року та втратив чинність 01.03.2014 року) (надалі - Порядок №1379).

Відповідно до п. 5 Порядку №1379, сплачена (нарахована) сума податку на додану вартість у податковій накладній повинна відповідати сумі податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг продавця у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Податкова накладна є підставою для віднесення до податкового кредиту витрат зі сплати податку на додану вартість у покупця, зареєстрованого як платник податку (п. 6.2 Порядку №1379).

Не дає права покупцю на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту: відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних; порушення порядку заповнення податкової накладної; податкова накладна виписана платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду, після набрання чинності таким рішенням суду (п. 6.3 Порядку №1379).

Отже, виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України та Порядком №1379 визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником ПДВ. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Також, у відповідності до правової позиції Вищого адміністративного суду України, що викладена у листі від 02.06.2011 року №742/11/13-11, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV (надалі - Закон №996), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Приписами ст. 1 Закону №996 визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону №996).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону №996).

Нормативно-правовим актом, який встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи), є наказ Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, яким затверджено Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (надалі - Положення №88).

Згідно п. 2.1 Положення №88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи) (п. 2.2 Положення №88).

Первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. На вимогу контролюючих або судових органів та своїх контрагентів підприємство, установа зобов'язані за свій рахунок зробити копії таких документів на паперовому носії (п. 2.3 Положення №88).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (п. 2.4 Положення №88).

Аналіз викладених норм свідчить про те, що податковий кредит формується за наслідками реальної господарської операції, що підтверджується належними податковими накладними та первинними документами, в рамках господарської діяльності платника податків.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11.

Як було зазначено вище, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень став факт виявлених відповідачем порушень податкового законодавства з боку позивача при взаємовідносинах з ТОВ «Еккоплюс».

У відповідності до наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що між позивачем (Клієнт/Довіритель) та ТОВ «Еккоплюс» (Експедитор/Повірений) укладено договір №1811-13 про організацію перевезень вантажів (договір доручення) від 18.11.2013 року, зі змісту якого вбачається, що «Экспедитор берет на себя обязательство за вознаграждение усилиями своего представителя организовать для Клиента перевозку и дополнительное обслуживание грузов, предъявляемых Экспедитору для транспортировки во внутриукраинском сообщении. Размер экспедиторского вознаграждения является составляющей частью стоимости перевозки.

Для выполнения своих обязательств перед Клиентом Экспедитор может привлекать третьих лиц, но при этом несет ответственность перед Клиентом за выполнение условий настоящего договора.

Количество и род груза, маршрут следования, грузоотправители и грузополучатели, график подачи транспорта, стоимость перевозки и другие дополнительные условия по обслуживанию грузов оговариваются по каждой конкретной перевозке в устной или письменной форме».

На підтвердження виконання умов вищезазначеного договору представником позивача надано до суду копії наступних документів:

- актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №2116 від 21.01.2014 року на суму 9 000,00 грн., у тому числі ПДВ 1 500,00 грн. та №2112 від 21.02.2014 року на суму 6 550,00 грн., у тому числі ПДВ 1 091,67 грн.;

- податкових накладних від 21.01.2014 року №2116 на суму 9 000,00 грн., у тому числі ПДВ 1 500,00 грн. та від 21.02.2014 року №2112 на суму 6 550,00 грн., у тому числі ПДВ 1 091,67 грн.

Також, на підтвердження оплати послуг, наданих позивачу ТОВ «Еккоплюс» за договором №1811-13 про організацію перевезень вантажів (договір доручення) від 18.11.2013 року, у матеріалах справи міститься виписка з банківського рахунку позивача (з відмітками банку).

За результатами дослідження вищеперелічених первинних документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону №996 та Положення №88.

Слід також зазначити, що контролюючим органом не заперечувалося факту формування валових витрат та податкового кредиту, який став об'єктом перевірки, на підставі саме вказаних вище документів первинно облікової звітності.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 мало ділову мету, укладаючи вказаний правочин з ТОВ «Еккоплюс», що підтверджується наступним.

Згідно пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Так, на підтвердження використання послуг, наданих ТОВ «Еккоплюс» за перевіряємий період, у господарській діяльності позивача, останнім надано суду копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та товарно-транспортних накладних, складних за результатами господарських операцій з ТОВ «Ренус Ревайвел» та ДП «Кюне і Нагель», щодо організації перевезення вантажів за напрямами, зазначеними в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) №2116 від 21.01.2014 року та №2112 від 21.02.2014 року.

Суд також звертає увагу, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів відсутності у контрагента позивача (ТОВ «Еккоплюс») спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення з ним вказаних вище правочинів, зокрема, того, що вказана юридична особа не була зареєстрована в якості платника податку на додану вартість або того, що реєстрація останнього платником податку на додану вартість була анульована до спірного періоду. Відтак, наявні у матеріалах справи копії первинних облікових документів, на підставі яких позивач сформував податковий кредит та валові витрати за результатами господарських операцій з ТОВ «Еккоплюс», відповідають встановленим вимогам податкового законодавства.

При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, сформовані на підставі акту №165/20-36-22-03-07/38876264 від 25.03.2014 року Індустріальної ОДПІ у м. Харкові про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Еккоплюс» () з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ФОП ОСОБА_1 за період січень-лютий 2014 року, оскільки, інформація, викладена в останньому, фактично переписана відповідачем в акт перевірки позивача без належного дослідження та надання оцінки первинним документам, як того вимагають норми діючого податкового законодавства України.

Крім того, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року у справі №805/4236/14 за позовом ТОВ «Еккоплюс» до Індустріальної ОДПІ м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15.07.2014 року (з урахуванням ухвали Вищого адміністративного суду України від 11.08.2014 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі), визнано протиправними дії Індустріальної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області щодо коригування показників податкової звітності ТОВ «Еккоплюс» в АІС «Податковий блок» «Підсистемі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» на підставі актів про неможливість проведення зустрічних звірок ТОВ «Еккоплюс» від 25.03.2014 року №165/20-36-22-03/38876264 за період листопад 2013 року - лютий 2014 року; від 23.05.2014 року №336/20-36-22-03-07/38876264 за період з березня до квітня 2014 року; зобов'язано Індустріальну ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області відновити в АІС «Податковий блок» «Підсистемі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» показники податкової звітності ТОВ «Еккоплюс» за період з листопада 2013 року до квітня 2014 року що зазначені в податкових деклараціях з податку на додану вартість.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про відсутність у вказаного вище товариства (ТОВ «Еккоплюс») умов для здійснення господарської діяльності (відсутність майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів, тощо), в тому числі із залученням третіх осіб.

У силу п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Так, безпосередньо в акті не наведено правову норму, в силу якої на платника податку (позивача) покладена відповідальність за недекларування та несплату податкових зобов'язань платниками податку-контрагентами, шляхом позбавлення його права на податковий кредит.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 10.10.2012 року за №К-24491/10, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що позивач при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентом - ТОВ «Еккоплюс» - діяв як добросовісний платник. При цьому, іншого з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено.

Також, з матеріалів справи не вбачається, а сторонами не спростовано факту дійсності правочинів, укладених між позивачем та контрагентом - ТОВ «Еккоплюс».

Враховуючи все викладене, суд, з урахуванням вищезазначених висновків та встановлених обставин у даній справі, дійшов висновку про необґрунтованість висновків ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, на підставі яких позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за результатами перевірки по взаємовідносинам ФОП ОСОБА_1 з контрагентом ТОВ «Еккоплюс» за період січень-лютий 2014 року.

Водночас, як було зазначено вище, рішенням Головного управління Міндоходів у м. Києві від 20.10.2014 року №2378/Л/26-15-10-09-25 про результати розгляду первинної скарги податкове повідомлення-рішення від 08.08.2014 року № скасовано в частині застосованих штрафних санкцій з податку на додану вартість у розмірі 272,91 грн., з огляду на що ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 29.10.2014 року №.

У відповідності до пп. 60.1.3 п. 60.1 ст. 60 ПК України, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, зокрема, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 08.08.2014 року №, у відповідності до вищенаведених положень ПК України, є відкликаним, що також підтверджено представником відповідача під час судового розгляду справи, а, відтак, станом на момент розгляду справи судом податкове повідомлення-рішення від 08.08.2014 року № як предмет спору відсутній. Отже, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.08.2014 року № задоволенню не підлягає.

Натомість, з урахуванням висновків суду про необґрунтованість висновків ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, на підставі яких позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за результатами перевірки по взаємовідносинам ФОП ОСОБА_1 з контрагентом ТОВ «Еккоплюс» за період січень-лютий 2014 року, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 29.10.2014 року № є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказу ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 27.06.2014 року №760 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки» та податкового повідомлення-рішення від 29.10.2014 року №. В іншій частині позовних вимог суд дійшов висновку про відмову в їхньому задоволенні.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 27.06.2014 року №760 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки».

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 29.10.2014 року №.

4. В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок