Справа № 815/5081/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 р. Справа № 815/5081/13-а

Категорія: 8.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Данюк А.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2013 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Приморському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби (правонаступник - ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області) про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

12.04.2013р. ФОП ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДПІ у Приморському районі м. Одеси Одеської області ДПС (правонаступник - ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області), в якому просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 02.07.2013 року № і №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення - рішення були прийняті безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для їх скасування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2013 року у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_1, 28.08.2013р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2013 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, виступ представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу та перевіривши матеріали справи і доводи цієї апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ФОП ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію серії НОМЕР_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець 10.05.2007р., № запису 2 058073, взятий на облік платника податків 11.05.2007р. за №19310 та є платником ПДВ з 02.10.2007 року.

В період травня-червня 2013 року співробітнивками відділу податкового контролю фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ДПІ у Приморському районі м. Одеси проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010р. по 31.12.2012р., за результатами якої складено акт від 20.06.2013 р. №3553/17-1/НОМЕР_1.

Так, у вказаному акті перевірки зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_2 вимог ст.ст.13,14 Декрету КМУ «Про прибутковий податок з громадян», «Інструкції про прибутковий податок з громадян» (затв. наказом Головної ДПІ України від 21.04.1993р. №12), ч.1 ст.203, ч.1 ст.207, ст.215, п.1 ст.216, ст.228 ЦК України, в результаті чого, позивачем занижено суму податку на доходи фізичних осіб за 2010 рік - у сумі 21300 грн.; п.177.2, п.177.4, п.177.5, п.177.11 ст.177 ПК України, в результаті чого занижено суму податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік - у сумі 83796,21 грн.; пп.177.5.1, пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 ПК України та п.8.10 розділу IV Наказу Міністерства фінансів України від 07.11.2011р. №1395 «Про затвердження форми податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи», в результаті чого, позивачем занижено суму податку на доходи фізичних осіб за 2012 р. - у сумі 2249,34 грн.; п.177.5, п.177.11 ст.177, пп.49.18.5 п.49.18 ст.49 ПК України, оскільки позивачем не було надано до ДПІ у Приморському районі м.Одеси декларацію про майновий стан і доходи за 2011 р.; пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7, пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», ч.1 ст.216 ЦК України, в результаті чого позивачем занижено суму ПДВ у 2010 р. - на загальну суму 46908 грн., в т.ч. по періодам: за 2 квартал 2010р. - у сумі 12128 грн., за 3 квартал 2010р. - у сумі 6380 грн., за 4 квартал 2010р. - у сумі 28400 грн.; ст.22, п.198.2, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого, позивачем занижено суму ПДВ у 2011р. - на загальну суму 95361 грн., у т.ч. по періодам: січень 2011р. - 5400 грн., лютий 2011р. - 5562 грн., березень 2011р. - 13329 грн., травень 2011р. - 7600 грн., червень 2011р. - 13800 грн., липень 2011р. - 7000 грн., серпень 2011р. - 5100 грн., вересень 2011р. - 9770 грн., жовтень 2011р. - 19600 грн., грудень 2011р. - 8200 грн.

Також, в цьому акту перевірки зазначено, що усі господарські відносини між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Алієдора», ТОВ «А.НЕТ», ТОВ «Астана К», ТОВ «Торгівельно-промислова компанія «Салтіс», ТОВ «РІП», ПП «ВТА-Електробуд», ПП «Дім с» у перевіряємий період не мали мети настання реальних наслідків, оскільки у вказаних контрагентів була відсутня будь-яка виробнича база (т.б. склади, транспортні засоби, технічний персонал та інше) для здійснення такої господарської діяльності.

В подальшому, на підставі вказаного вище акту перевірки, уповноваженою особою ДПІ у Приморському районі м.Одеси Одеської області ДПС прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.07.2013р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на 107 345,55 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 21 511,38 грн. та податкове повідомлення-рішення від 02.07.2013р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем на 142 269 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 24 145,5 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеними діями та рішеннями податкового органу, позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та відповідно, з правомірності спірних рішень податкового органу.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Крім того, спірні питання по сплаті ПДВ у перевіряємий період, т.б. з 01.04.2010р. по 31.12.2012р., дотого ж регулювались ще й діючим на той час Законом України «Про податок на додану вартість».

Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Так, відповідно до вимог п.7.1. ст.7 діючого на той час Закону України «Про податок на додану вартість», поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість.

Як слідує зі змісту пп.7.2.1. п. 7.2. вказаного Закону, платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

При цьому, положеннями пп.7.2.3. п.7.2. ст.7 даного Закону визначено, що податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно з пп.7.2.4. п.7.2. ст.7 цього ж Закону, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому ст.9 цього Закону.

Крім того, пп.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20% від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пп.7.4.5. п.7.4 ст.7 вказаного Закону, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп.7.2.6. цього пункту).

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5. ст. 7 згаданого Закону, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Слін зазначити, що вказані вище положення Закону України «Про податок на додану вартість» кореспондуються із нормами Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.198.1. ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

А згідно з п.198.3. ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Також, п.198.6. ст.198 ПКУ передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби.

У разі звільнення від оподаткування у випадках, передбачених ст.197 цього розділу, у податковій накладній робиться запис «Без ПДВ» з посиланням на відповідний пункт та/або підпункт статті 197 цього Кодексу.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною ж 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.1.,2.2. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи.

Отже, виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції (оскільки податковий кредит складається з сум податку, сплачених у зв'язку з придбанням або виготовленням товару, умова придбання або виготовлення товару є обов'язковою та підлягає доказуванню); 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Так, апеляційним судом з матеріалів спарви встановлено, що у липні 2011р. між ФОП ОСОБА_2 (замовник) та ТОВ «А.Нет» (виконавець) було укладено договір від 05.07.2011р. №1107/01, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується власними силами та/або з залученням субпідрядників протягом строку дії договору професійно і якісно проводити рекламну компанію в інтересах замовника та/або клієнтів-рекламодавців замовника на території України на поверхнях спеціальних конструкцій, що узгоджуються сторонами, а замовник зобов'язується вчасно і у повному обсязі оплачувати роботи та послуги виконавця відповідно до умов договору.

Разом з тим, на підтвердження виконання вказаного договору позивачем надані лише акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), банківські платіжні доручення та податкові накладні, дослідивши які, суд приходить до висновку про те, що вони складені формально та грубими помилками. Так, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не містять змісту та обсягу господарської операції, а також місця його складання, хоча ці реквізити є обов'язковими для таких первинних документів і їх відсутність позбавляє первинний документ юридичної сили і доказовості.

Таким чином, судовою колегією, як і судом 1-ї інстанції, вищевказані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не можуть бути прийнятія до уваги в якості підтвердження реального виконання зазначеного договору від 05.07.2011р. №1107/01.

До тго ж, позивачем не надано до суду письмового доказу про узгодження сторін договору щодо поверхонь спеціальних конструкцій, на яких розміщувалася реклама відповідно до п. 2.1 договору, а також рахунки, зазначені в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Також судом 2-ї інстанції по справі встановлено, що у травні 2011р. між ФОП ОСОБА_2 (замовник) та ТОВ «РІП» (виконавець) було укладено договір на проведення рекламної кампанії, відповідно до якого, виконавець зобов'язується власними силами та/або з залученням субпідрядників протягом строку дії договору професійно і якісно проводити рекламну компанію в інтересах замовника та/або клієнтів-рекламодавців замовника на території України на поверхнях спеціальних конструкцій, що узгоджуються сторонами, а замовник зобов'язується вчасно і у повному обсязі оплачувати роботи та послуги виконавця відповідно до умов договору.

На підтвердження виконання вищезгаданого договору позивачем було надано акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), платіжні доручення і податкові накладні.

Проте, і ці акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не містять в собі місця їх складання, що є обов'язковим реквізитом такого первинного документу. Крім того, враховуючи те, що місцезнаходження (т.б. податковою адресою) контрагента позивача - ТОВ «РІП» є місто Київ, то становиться взагалі незрозумілим де саме була проведена передбачена цим договором рекламна кампанія. Узгодження сторін договору щодо поверхонь спеціальних конструкцій, на яких розміщувалася реклама відповідно до п. 2.1 договору позивачем до суду також не надані.

Окрім того, судом 2-ї інстанції встанволено, що між ФОП ОСОБА_2 (рекламодавець) та ТОВ «ТПК «Салтіс» (рекламіст) укладено договір від 19.10.2010р. №2010-02 про надання рекламних послуг, відповідно до умов якого, рекламодавець доручає, а рекламіст зобов'язується розміщувати надану йому рекламу на носіях зовнішньої реклами в обсягах і на умовах, передбачених цим договором, а також надавати поліграфічні та кур'єрські послуги.

На підтвердження виконання вказаного договору ФОП ОСОБА_2 до суду 1-ї інстанції надані акти приймання-виконання виконаних робіт (наданих послуг), платіжні доручення та податкові накладні.

Однак, разом з тим, проаналізувавши і ці первинні документи, судова колегія зазначає, що вони теж, в совю чергу, не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» №88.

Так, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) не містять місця надання рекламних послуг.

Крім того, необхідно зазначити, що відповідно до п.2 «Порядку заповнення податкової накладної» (затв. наказом ДПА України від 30.05.1997р. №165), податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника ПДВ.

До того ж, за загальними правилами заповнення податкової накладної усі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг), та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця.

Проте, надані позивачем податкові накладні не містять ПІБ та посаду особи, яка їх склала, що, в свою чергу, не дає змоги ідентифікувати осіб, що приймали участь у здійсненні господарської операції.

А з наданих позивачем документів на підтвердження відносин з ТОВ «ТПК «Салтіс» щодо надання рекламних послуг взагалі не зрозуміло, в яких саме обсягах, умовах та в якому саме місці були надані ці рекламні послуги.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про відступлення права вимоги від 31.01.2011р., ТОВ «ТПК «Салтіс» (первісний кредитор) відступив, а ТОВ «Алієдора» (новий кредитор) набув право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності з договором від 19.10.2010р. №2010-02 про надання рекламних послуг, укладений між первісним кредитором та ФОП ОСОБА_2 (боржник).

У зв'язку з таким переходом прав вимоги від ТОВ «ТПК «Салтіс» до ТОВ «Алієдора» позивачем надані первинні документи на підтвердження виконання договору від 19.10.2010р. №2010-02, а саме: акт виконаних робіт від 28.02.2011р., в якому, в свою чергу, не зазначено місце його складання та зміст і обсяг виконаної господарської операції, та податкова накладна від 25.02.2011р. №185 на загальну суму 37200 грн. (в т.ч. ПДВ - 6200 грн.). Але, при цьому жодних документів, що підтверджують оплату наданих послуг ТОВ «Алієдора» позивачем не надано.

Також, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що між ФОП ОСОБА_2 (рекламодавець) та ПП «ВТА-Електробуд» (рекламіст) було укладено договір про надання рекламних послуг від 20.06.2010р. №10-06, відповідно до якого, рекламодавець доручає, а рекламіст зобов'язується розміщувати надану йому рекламу на носіях зовнішньої реклами в обсягах і на умовах, передбачених цим договором, а також надавати поліграфічні та кур'єрські послуги.

На підтвердження виконання вказаного договору ФОП ОСОБА_2 надав до суду аналогічні документи, т.б. акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.07.2010 р. та від 31.07.2010 р., платіжні доручення, податкові накладні.

Проте, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не може прийняти до уваги ці податкові накладні як доказ здійснення операції з ПП «ВТА-Електробуд», оскільки вони складені з помилками та з порушенням вимог ПК України і «Порядку заповнення податкової накладної», а саме: в них теж не вказано ПІБ та посада особи, яка її склала.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, позивачем не підтверджено і виконання договору від 20.06.2010р. №10-06 про надання рекламних послуг ПП «ВТА-Електробуд».

Також судом 2-ї інстанції встановлено, що між ФОП ОСОБА_2 (рекламодавець) та ПП «Дім С» (рекламіст) було укладено договір про надання рекламних послуг від 20.11.2009р. №0912, відповідно до умов якого, рекламодавець доручає, а рекламіст зобов'язується розміщувати надану йому рекламу на носіях зовнішньої реклами в обсягах і на умовах, передбачених цим договором, а також надавати поліграфічні та кур'єрські послуги.

На підтвердження виконання даного договору позивач надав до окружного суду акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), платіжні доручення і податкові накладні.

Крім того, по справі встановлено, що позивач (замовник) мав господарські відносини і з ТОВ «Астана К» (виконавець) на підставі договору про надання рекламних послуг від 01.03.2011р. №1103/01, відповідно до якого, замовник доручає, а виконавець зобов'язується розміщувати надану йому рекламу на носіях зовнішньої реклами в обсягах і на умовах, передбачених цим договором, а також надавати поліграфічні та кур'єрські послуги.

На підтвердження виконання вказаного договору позивач знову ж таки надав до суду 1-ї інстанції формально складені акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), платіжні доручення та податкові накладні. Однак з наданих документів не вбачається в яких саме обсягах, на яких умовах, та в якому саме місці були надані ці рекламні послуги ТОВ «Астана К».

Також, суд зауважує, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджував би результат наданих контрагентами позивача рекламних послуг, як то фотознімків, зазначення в актах здачі-прийняття робіт (наданих послуг) яка саме рекламна кампанія була проведена ФОП ОСОБА_2, який саме товар рекламувався, розташування рекламних носіїв.

Крім того, позивачем не надано належних доказів і стосовно замовників у нього реклами, виготовленням і проведенням якої, як зазначає позивач, займалися ТОВ «Алієдора», ТОВ «А.НЕТ», ТОВ «Астана К», ТОВ «Торгівельно-промислова компанія «Салтіс», ТОВ «РІП», ПП «ВТА-Електробуд», ПП «Дім с».

Отже, за вказаних обставин та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд приходить до аналогічного висновку, що позивач не підтвердив належним чином господарські операції з вищевказаними контрагентами і не мав права відносити суми податку на додану вартість по операціям з цими контрагентами до податкового кредиту у перевіряємому періоді.

До того ж, необхідно зазначити, що наявність податкової накладної дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту, на що посилається позивач, але ця обставина не є вичерпною. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. Якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то придбання таких товарів або послуг не відбулося. Відповідно, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права - придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності. Таким чином, з урахуванням зазначеного, на платника податку на додану вартість покладається обов'язок довести фактичність та реальність здійснюваної ним господарської операції, за наслідками якої він формує податковий кредит.

Проте, як встановлено по справі, ФОП ОСОБА_2 не було доведено фактичність та реальність здійснення господарських операцій з контрагентами ТОВ «Алієдора», ТОВ «А.НЕТ», ТОВ «Астана К», ТОВ «Торгівельно-промислова компанія «Салтіс», ТОВ «РІП», ПП «ВТА-Електробуд», ПП «Дім с».

Крім того, як вбачається зі спірного акту перевірки, ФОП ОСОБА_2 також було занижено і суму податку на доходи фізичних осіб від впровадження господарської діяльності всього у розмірі 107345, 55грн., в т.ч. по періодам: з 01.01.2010р. по 31.12.2010р. - у сумі 21300 грн., з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. - у сумі 83796,21 грн., з 01.01.2012р. - 31.12.2012р. - у сумі 2249,34 грн.

У відповідності до приписів ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

А згідно з ч.1 ст.14 цього Декрету, з доходів, зазначених у цьому розділі Декрету, податок обчислюється: а) підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності при виплаті ними протягом року доходів громадянам, зазначеним у цьому розділі Декрету, про що не пізніш як через 30 днів після виплати повідомляється податковим органам за місцем проживання громадян. Утримані у джерела виплати суми податку враховуються податковим органом при проведенні податкових розрахунків за доходами, одержаними за оподатковуваний період.

Частиною 1 ст.10 Декрету передбачено, що підприємства, установи і організації усіх форм власності, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності після закінчення кожного місяця, але не пізніше строку одержання в установах банків коштів на виплату належних громадянам сум зобов'язані перераховувати до бюджету суми нарахованого і утриманого прибуткового податку за минулий місяць.

Як вбачається з п.177.5 ст.177 ПК України, фізичні особи - підприємці подають до органу державної податкової служби податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

При цьому, всі авансові платежі з податку на доходи фізичних осіб розраховуються підприємцем самостійно, але не менш як 100% річної суми податку з оподатковуваного доходу за минулий рік (у співставних умовах), та сплачуються до бюджету по 25 % щокварталу (до 15 березня, до 15 травня, до 15 серпня і до 15 листопада).

Остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником теж самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб та збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності на підставі документального підтвердження факту їх сплати.

До того ж, відповідно до вимог п.177.11 ст.177 ПК України, фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений пп.49.18.5 п.49.18 ст.49 цього Кодексу, в якій поряд з доходами від підприємницької діяльності мають зазначатися інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.

При чому, пунктом 49.18.5 п.49.18 ст.49 ПК України встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - підприємців - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Проте, позивач ФОП ОСОБА_2, в порушення наведених вище положень діючого законодавства, не надав до податкового органу декларацію про майновий стан і доходи за 2011р. та не здійснив остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб та нарахування авансових платежів на 2012 рік.

Крім того, слід звернути увагу, що позивачем при здійсненні остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб у додатку 7 до декларації про майновий стан і доходи за 2012 р. було завищено і суму авансових платежів на суму 2516,34 грн., та відповідно, занижено податок, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 2249,34 грн.

В судових засіданнях суду 1-ї та 2-ї інстанцій представник позивача не спростував вищевказаних вище фактів та не надав належних і достатніх доказів стосовно того, що ним був дотриманий порядок подання декларації про майновий стан і доходи, а також те, що вона була подана у формі, встановленій Наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011р. №1395 «Про затвердження форми податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи».

Таким чином, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність дій та оскаржуваних рішень податкового органу.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А згідно ж з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко