Справа № 537/6271/14-а
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р.Справа № 537/6271/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно- кредитно-будівельна спілка» на постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.02.2015р. по справі № 537/6271/14-а

за позовом Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод"

до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" звернувся до суду з позовом, в якому просить суд винести постанову, якою зобов'язати виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області підготувати необхідний пакет документів та винести на розгляд сесії Кременчуцької міської ради Полтавської області питання щодо передачі в оренду Публічному акціонерному товариству "Крюківський вагонобудівний завод", як юридичній особі, що має першочергове право на його укладання, земельної ділянки, розташованої у м. Кременчуці по вул.. Дем'яна Бєдного з укладенням відповідного договору, стягнути з Кременчуцької міської ради на користь ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 73,08 грн.

Свої вимоги мотивували тим, що 18 травня 1992 року Кременчуцькою міською радою Полтавської області було прийняте рішення № 382 про надання виробничому об'єднанню «Вагонобудування» земельної ділянки у користування площею 0,9 та для будівництва групи 9-поверхових багатоквартирних жилих будинків по вулиці Дем'яна Бєдного. На сьогоднішній день зазначене рішення не було скасоване, відмінене, визнане недійсним, отже є чинним.

На вказаній території було побудовано два житлових 9-поверхових багатоквартирних будинки, які були введені в експлуатацію. Публічному акціонерному товариству «Крюківський вагонобудівний завод» були надані свідоцтва про право власності на будівлю гуртожитків № 140, № 141 від 25.10.2002 року та державний акт про право власності на земельну ділянку від 13.01.2009 року для експлуатації та обслуговування гуртожитків.

16 березня 2006 року Кременчуцькою міською радою Полтавською області було прийняте рішення про передачу закритому акціонерному товариству «Інвестиційно- кредитно-будівельна спілка» земельної ділянки в оренду до 01.02.2008 року для будівництва житлового будинку № 3 із групи трьох 9-поверхових багатоквартирних жилих будинків по вулиці Дем'яна Бєдного в м.Кременчуці.

29 квітня 2008 року Кременчуцькою міською радою Полтавською області було прийняте рішення про передачу ЗАТ «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка» зазначеної вище земельної ділянки в оренду на один рік.

Вказані рішення були прийняті з порушенням норм чинного законодавства України.

Відповідно до ч 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Умовами ст. 141 Земельного кодексу України визначений чіткий перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а ст. 149 Земельного кодексу України встановлено порядок вилучення земельних ділянок.

Так, зазначена земельна ділянка не була вилучена у попереднього власника, рішення № 382 від 18.05.1992 року не було скасоване, отже, земельна ділянка в жодному разі не повинна була передаватися в оренду ЗАТ «Інвестиційно - Кредитно - Будівельна спілка».

Керуючись викладеним вище, ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» звернулося до суду за захистом порушених прав.

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.02.2015 року позовну заяву ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» до органу місцевого самоврядування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Зобов`язано виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області внести для розгляду на черговому пленарному засіданні сесії Кременчуцької міської ради Полтавської області питання щодо передачі в оренду ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» земельної ділянки, розташованої по вул.Д.Бєдного в м.Кременчуці Полтавської області, відповідно до поданої ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» заяви від 02.04.2014 року. В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в апеляційній скарзі вказує, що рішення винесено з порушенням норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не дотримано вимог ст..ст.86,159 КАС України та матеріального права, оскільки судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин положення норм ст..ст.123,124,134 Земельного кодексу України та ст..33 Закону України «Про оренду землі», просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.02.2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно- кредитно-будівельна спілка», не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в апеляційній скарзі вказує, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не дотримано вимог ст..ст.86,159 КАС України, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.02.2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційних скарг заперечувала, просила залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач та апелянт в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином, а саме електронною поштою. Стаття 38 КАС України передбачає вручення судової повістки відповідачу шляхом надсилання її тексту електронною поштою, що вважається повідомленням належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника позивача, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі належить закрити, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд попередньої інстанцій дійшов висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Це є помилковим.

Згідно статті 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України Рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Підставами набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності відповідно до статті 116 ЗК є рішення органів виконавчої влади в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або результати аукціону.

Статтею 124 ЗК (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Таке положення узгоджується з вимогами статті 16 Закону № 161-XIV, згідно з якими укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК, або за результатами аукціону.

Згідно з частинами першою, четвертою та п'ятою статті 33 Закону № 161-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Отже, необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки. За відсутності такого рішення зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або ж його поновити неможливо, оскільки це суперечить вимогам законодавства - відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, Кременчуцька міська рада Полтавської області при здійсненні повноважень власника землі є вільною у реалізації права розпоряджатися землею та вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому права користування землею в порядку, встановленому законом.

Фактично позивач подав позов щодо захисту права на оренду земельної ділянки.

Отже, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки можлива лише за наявності волевиявлення на те сторін, яке з боку уповноваженого органу оформлюється відповідним рішенням.

За приписами статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Отже, зазначений спір мав вирішуватися судом в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах виник спір про господарське право.

Аналогічні висновки зроблені Верховним судом України у постановах від від 11.11.2014 року у справі №21-493а14, від 01.10.2013 р. по справі № 21-345а13.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З врахуванням імперативності вищезазначеної процесуальної норми щодо обов'язковості рішень Верховного Суду України для всіх судів України, колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі.

Відповідно до ч.1 п. 1 ст. 157 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що провадження в даній справі слід закрити.

За правилами пункту 4 частини 1 статті 198 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі, а відповідно доводи та обґрунтування сторін щодо правомірності рішення суду першої інстанції, позову не впливають на вирішення даної справи.

Керуючись п. 1 ст. 157, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 4 ст. 198, 203, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги задовольнити частково.

Постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.02.2015р. по справі № 537/6271/14-а скасувати.

Провадження по справі закрити.

Роз`яснити право звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г. Тацій Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 14.04.2015 р.