Справа № 826/18151/14
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Рипік О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірними дій, визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі -ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - ГУ ДМС України в м. Києві) про:

- визнання неправомірними дій ГУ ДМС України в м. Києві, пов'язані із неналежним повідомленням позивача про прийняття ДМС України рішення від 03.11.2014 року №573-14 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнання неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року №573-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання ДМС України визнати ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2014 року позов задоволено частково:

Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року №573-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, ДМС України подано апеляційну скаргу, в якій відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В засідання з'явились учасники процесу.

Представник апелянта, просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник ГУ ДМС України в м. Києві підтримав позицію апелянта.

Представник позивача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи скарги та подані письмові заперечення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Москва, за національністю українець, за віросповіданням християнин, офіційно неодружений.

У квітні 2014 року позивач звернувся до державної міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної заяви та проведених співбесід, 12.08.2014 року працівником ДМС України в м. Києві підготовлено висновок із рекомендацією відмовити іноземцю у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого рішенням ДМС України від 03.11.2014 року №573-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи дії ГУ ДМС України в м. Києві в частині не зазначення конкретних причин, які призвели до прийняття рішення за результатами розгляду його заяви, неправомірними, а зазначене рішення - протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_2 звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зазначені вимоги у судочинстві кореспондуються з правилами доказування, визначеними ч. 1 ст. 71 КАС України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Положеннями ч. 5 ст. 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з висновку ГУ ДМС України в м. Києві, приводом виїзду з країни постійного проживання позивач зазначає його переслідування представниками Федеральної служби безпеки Російської Федерації через активну громадянську позицію та у зв'язку з відмовою співпрацювати з ними шляхом звільнення з роботи «неруських», які працювали на підприємстві, яким керував позивач.

На підтвердження факту такого переслідування ОСОБА_2 надав копії постанов про порушення кримінальних справ відносно нього, а також копії роздруківок з мережі Інтернет щодо участі позивача у акціях протесту політичного спрямування.

Відповідно до п.п. «г» п. 5.1 р. V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі - Правила №649) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 19).

Проте, матеріали особової справи, оформленої органами державної міграційної служби, не містять доказів на підтвердження вчинення посадовими особами суб'єктів владних повноважень дій з метою перевірки обставин, викладених у заяві ОСОБА_2 про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також зазначених під час проведення співбесід.

Матеріали особової справи позивача не містять також вивчення відповідачами інформації по країні походження позивача.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що оскаржуване позивачем рішення ДМС України не відповідає наведеним вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню із зобов'язанням повторно розглянути заяву городянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства та міжнародних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Натомість, відповідачами не надано доказів, які б спростовували доводи позивача стосовно неналежного розгляду його заяви і додатних до неї документів.

Доводи, наведені ДМС України в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно часткового задоволення позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірними дій, визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, тобто з 14.04.2015 року, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 14.04.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.