Справа № 813/5453/14
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 р. Справа № 876/1436/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним й скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з вимогами про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 18.07.2014 року №392-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; про визнання незаконними дії ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; про зобов'язання ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є громадянином Російської Федерації та приїхав в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Назвав три обставини, які зумовили його повторне звернення за захистом в Україні: фабрикація звинувачень щодо нього як "терориста"; продовження переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності; побоювання наслідків звернення за захистом в Україні та проживання в Криму. Свої доводи обґрунтовував посиланням на письмові докази, які подавав при зверненні до ГУ ДМС України у Львівській області і які відповідачем не були взяті до уваги. Вважає неприпустимим використання відповідачем для прийняття рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, інформації з вироків судів РФ, оскільки кримінальні справи відносно нього були сфабриковані.

28.07.2014 року ОСОБА_2 отримав повідомлення відповідача №20 від 25.07.2014 року про відому у визнанні його біженцем, підставою якого зазначено рішення відповідача від 18.07.2014 року №392-14 року. Вважає, що з боку відповідача відбулося порушення встановленого чинним законодавством порядку повідомлення про прийняття Відповідачем-1 оскаржуваного рішення. Порушення полягає у тому, що всупереч вимог ч.13 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та підпункту "а" пункту 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у повідомленні не містяться причини відмови у наданні йому статусу біженця. Вказане зумовило необізнаність позивача із причинами та підставами відмови у надані йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту на час звернення до суду з даним позовом. Вважає, що рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з численними порушеннями процедури, причиною чого є неналежне виконання ДМС України свого обов'язку всебічно та ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття відповідного рішення, та які досліджувалися поверхнево, формально та упереджено, без збору та аналізу навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2015 року задоволено частково адміністративний позов, так як суд погодився, що оскаржуване рішення ДМС України від 18.07. 2014 року №392-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню, а також щодо зобов'язання ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, відмовив у задоволенні вимоги про визнання незаконними дії ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу. Вважає оскаржувану постанову такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а тому просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги тим, що першої відмови позивач повторно звертається до ДМС України із заявою щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. За першим зверненням позивачу постановою окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 18.11.2013 року по справі 801/4067/13-а, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2014 року, було відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування ОСОБА_2 за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски. Також суд зазначає, що згідно даних, зафіксованих у протоколів Співбесіди від 14.09.2012 року, ОСОБА_2 постановою суду Російської Федерації встановлено два роки адміністративного нагляду. Виходячи з цієї постанови позивач повинен був два рази на місяць відмічатися в органах нагляду за місцем його перебування; згідно цієї постанови ОСОБА_2 не мав право виїжджати за територію РФ.

Львівський окружний адміністративний суд, виносячи оскаржувану постанову, надав оцінку обставинам стосовно ОСОБА_2, які вже були встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили.

Апелянт зазначає, що для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною першою статті 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази і ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України. Натомість позивач не подав до суду належних та допустимих доказів, які спростовують преюдиційні обставини, встановлені рішеннями окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим та Севастопольського апеляційного адміністративного суду.

Вважає довідку про членство ОСОБА_2 в організації "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі" інформаційного офісу ХТІ в Україні №1436/5 від 12.12.2014 р. та його приписку до українського відділення вказаної організації, якій суд першої інстанції надав оцінку як доказу, неналежним та недопустимим доказом, оскільки допитаний в судовому засіданні в якості свідок керівник інформаційного офісу ХТІ в Україні ОСОБА_4 стверджував, що ХТІ в Україні не позиціонує себе як політична партія та не бере участі у політичному житті нашої держави, а радше визнає себе релігійною організацією. При цьому свідок ОСОБА_4 вказав, що ХТІ в Україні не зареєстрована як релігійна організація, мотивуючи це "відсутністю потреби в реєстрації", а також зазначив, що членство в ХТІ є нефіксованим.

Допитані в судових засіданнях свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 повідомили суду загальну інформацію про ситуацію із мусульманами в РФ та АР Крим (після окупації), про діяльність ХТІ, проте не повідомили суду відомостей стосовно ОСОБА_2, які б безпосередньо підтверджували його побоювання зазнати переслідувань у разі повернення у країну походження.

Судом не надано оцінку факту залишення позивачем території РФ за наявності адміністративного нагляду, встановленого щодо нього правоохоронними органами РФ.

ДМС України вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 86 КАС України прийняв до уваги доводи позивача з огляду на ситуацію у країні походження, однак за відсутності доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, а також може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції та дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні норми чинного законодавства та обставини справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.Туймази Башкортостан, є громадянином Російської Федерації.

ОСОБА_2 31.03.2014 року звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і таке звернення є другим зверненням.

Причиною звернення ОСОБА_2 вказав переслідування його владою РФ за політичні та релігійні переконання. Так, у 2004 році він, його брат ОСОБА_8 та його батько ОСОБА_9 були заарештовані та поміщені у тюрму, де під час слідства до них застосовувалися тортури та психологічний тиск. В 2005 році за сфабрикованою кримінальною справою був засуджений до позбавлення волі. Після відбуття покарання у 2012 році за рекомендацією правозахисного центу "Меморіал" він та брат з сім'єю залишили Росію з метою пошуку притулку та у зв'язку із загрозою повторного кримінального переслідування. Вперше процедура розгляду заяви про пошук притулку відбувалася у м. Сімферополь АР Крим. У зв'язку з російською окупацією та анексією Криму вважає, що існує небезпека переслідування його та членів його сім'ї владою Росії через звернення за захистом в Україні.

Під час співбесіди 14.04.2014 року ОСОБА_2 повідомив, що в РФ він переслідується за участь у діяльності ісламської організації "Партія ісламського визволення", в основі якої лежить іслам, а цілями та завданнями є відродження ісламських понять та ісламського укладу життя серед мусульман. Вказав, що 14.12.2004 року був заарештований за звинуваченням у ст.205.1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації) та ч.1 ст.210 КК РФ (створення злочинного угрупування). Вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан був засуджений до 7 років 6 міс. позбавлення волі суворого режиму. Касаційна на наглядова скарги буди залишені Верховним Судом РФ без задоволення. Під час відбування покарання відносно нього була порушена кримінальна справа за ч.1 ст. 282 КК РФ (організація діяльності забороненої на територій РФ організації). Вироком Ленінського районного суду м. Барнаул був визнаний винним і засуджений до 1 року позбавлення волі. У лютому 2012 року тим самим судом було прийнято рішення про встановлення адміністративного нагляду строком на 2 роки та зобов'язано двічі на місяць з'являтися в органи внутрішніх справ за місцем проживання. Був внесений у "чорний список" осіб, що фінансують терористичну діяльність, що позбавило його можливості здійснювати фінансові операції на території РФ та влаштуватися на роботу. На початку літа 2012 року у м. Москва планувалося проведення прес-конференції на тему фальсифікації кримінальних справ проти мусульман Поволжя за наслідками подій масових арештів в Республіці Татарстан у зв'язку із замахом на голову духовного правління, у якій він повинен був взяти участь на запрошення громадської організації "Меморіал". Після зустрічі з членом ГО "Меморіал" ОСОБА_7 прийняв рішення залишити Росію, оскільки співробітники ФСБ приходили до родичів дружини брата, які проживають в Татарстані, і цікавилися його сім'єю. Про своє рішення повідомив брата і порадив йому також залишити країну. 27 липня 2012 року літаком Москва-Київ прибув в Україну, брат зі своєю сім'єю приїхав на початку серпня власним автомобілем. В м. Києві перебували до вересня, а потім через матеріальне становище переїхали до АР Крим, де відбувалася процедура розгляду заяви про надання статусу біженця. У зв'язку із рішенням ДМС України про відмову у наданні йому статусу біженця та негативними судовими рішеннями, та через проведення референдуму в АР Крим, до проведення референдуму, 11 березня 2014 року виїхали у м. Львів. Повідомив, що у зв'язку із захопленням Росією Криму і розглядом ДМС України справи про пошук притулку він має побоювання, що представники РФ будуть переслідувати осіб, які зверталися за захистом в Україні. ОСОБА_2 повідомив, що не користується захистом РФ і не може повернутися у країну свого походження по причині належності до "Партії ісламського визволення". Під час співбесіди 28.04.2014 року ОСОБА_2 додатково повідомив, що за законодавством РФ за членство у "Партії ісламського визволення" настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація заборонена. За українським законодавством такої заборони немає. Після референдуму 16.03.2014 року у АР Крим він з сім'єю опинився би у правовому полі РФ зі всіма відповідними наслідками у вигляді репресій за членство у "Партії ісламського визволення" та через звернення за захистом в Україні.

У матеріалах особової справи №2014LV0006 ОСОБА_2 наявні подані заявником до ГУ ДМС України у Львівській області копія вироку від 04.08.2005 року Верховного Суду Республіки Башкортостан, копія касаційного подання до судової колегії по кримінальним справам Верховного Суду РФ від 12.08.2005 року, копія касаційної ухвали судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду РФ від 03.11.2005 року, копія постанови Ленінського районного суду м. Барнаул від 21.11.2006 року про приведення вироку у відповідність до вимог Федерального закону, копія наглядової скарги до Президії у кримінальних справах Верховного Суду РФ від 12.03.2007 року, копія вироку Ленінського районного суду м. Барнаул від 13.12.2010 року, копія рішення Ленінського районного суду м. Барнаул від 09.02.2012 року, а також копія графіку відвідувань ОСОБА_2 територіального органу внутрішніх справ Туймазинського району у зв'язку із встановленим адміністративним наглядом та графік прибуття.

Згідно відповіді начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області від 24.04.2014 року позивач не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа ОСОБА_2 встановлена за національним паспортом громадянина РФ серії 01 10 №507383, виданим 25.06.2010 року ОУФМС Росії по АК, Барнаул (220-079), дійсним до 24.07.2017 року, який на час розгляду заяви зберігається у відповідача.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2014 року, який затверджено 17.06.2014 року, зазначено підстави, з яких заява ОСОБА_2 не підлягає до задоволення: заявник не повідомляє про його переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи; членство заявника в міжнародній ісламській політичній партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ; заявник, не зважаючи на те, що його було засуджено, продовжував свою заборонену діяльність навіть у місцях позбавлення волі, за що у 2010 році був вдруге засуджений. Після звільнення самовільно залишив місце свого проживання, чим ухилився від встановленого йому адміністративного нагляду і в черговий раз порушив законодавство РФ; заявник дійсно має побоювання зазнати шкоди у разі повернення до Росії через свою заборонену діяльність, проте ризик цієї шкоди не пов'язаний із жодною з ознак, перелічених у законодавстві України для надання статусу біженця; заявник пояснює свій переїзд до міста Львова новими обставинами, які виникли у нього в результаті анексії Криму, зокрема, можливим його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні, але жодним чином ці припущення не обґрунтував та не навів фактів недозволеного поводження відносно себе та стосовно членів своєї сім'ї; за час перебування заявника в Україні не встановлено подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду. Його небажання повертатися до країни походження, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства РФ за ухилення від адміністративного нагляду, є спробою ухилення від відповідальності за вчинення протиправних дій.

18.07.2014 р. ДМС України прийняла рішення №392-14, яким підтримала висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1ст. 1 цього Закону, відсутні. Про зазначене рішення позивач довідався із повідомленням №20 від 25.07.2014 р.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Здійснивши перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності оскаржуваного рішення відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким та вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст. 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою ст.13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів, неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Даним положенням Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року кореспондує зміст п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця є обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI (в редакції від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені ст. 6 Закону №3671-VI, за якою не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам ООН; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказані у висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 17.06.2014 року, зокрема, що побоювання ОСОБА_2 зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов'язані із його діяльністю як члена міжнародної ісламської політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ, за що його двічі було засуджено. Після звільнення ОСОБА_2 самовільно залишив місце свого проживання, чим ухилився від встановленого йому адміністративного нагляду і в черговий раз порушив законодавство РФ. Заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, проте ризик цієї шкоди не пов'язаний із жодною з ознак, перелічених у законодавстві України для надання статусу біженця, а його небажання повертатися до країни походження, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства РФ за ухилення від адміністративного нагляду, є спробою ухилення від відповідальності за вчинення протиправних дій. Крім цього, заявником жодним чином не обґрунтовано припущення можливого його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні в результаті анексії Криму та не наведено фактів недозволеного поводження відносно себе та стосовно членів своєї сім'ї.

На підставі висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 17.06.2014 року ДМС України 18.07. 2014 року прийняла рішення № 392-14 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно нього відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Позивач ОСОБА_2 вказує, що рішення ДМС України від 18.07. 2014 року № 392-14 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з численними порушеннями процедури, а дослідження та вивчення всіх обставин, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відбувалося поверхнево, формально та упереджено, без збору та аналізу даних як щодо діяльності політичній партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", так і щодо ситуації в Російській Федерації з правами людини, які наявні у відкритих джерелах.

ОСОБА_2 та його представник стверджують, що кримінальна справа відносно нього є сфабрикованою, а притягнення позивача до кримінальної відповідальності фактично за його активне членство у політичній партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана терористичною організацією лише у РФ та є забороненою лише у незначній кількості країн з тоталітарним режимом, є формою переслідування ОСОБА_2 за його релігійні і політичні погляди.

На думку позивача, інформація про політичну партію "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі" з Інтернет-ресурсу Вікіпедія, яка була використана ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення, не є офіційною і достовірною інформацією. При цьому ДМС України не наділена повноваженнями приймати рішення про терористичний характер діяльності "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", діяльність якої в Україні не заборонена.

Позивач ствердив, що продовжується переслідування його Російською Федерацією через економічну дискримінацію, зумовлену занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності, тобто фактично він позбавлений можливості працювати і заробляти кошти, необхідні для проживання.

ОСОБА_2 обґрунтовує повторне своє звернення за захистом до ГУ ДМС України у Львівській області побоюваннями зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму до анексії півострова РФ.

Перевіряючи обґрунтованість таких доводів позивача, судом першої інстанції встановив наступне.

Щодо діяльності політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі" (інша назва - "Партія ісламського визволення") (далі - ХТІ).

ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

Така інформація надана суду свідком ОСОБА_5, який є асистентом кафедри нової та новітньої історії зарубіжних країн Львівського Національного університету ім. І.Франка, та який має досвід роботи у сфері міграції та прав людини (працював у 1997-2000 рр. на посаді заступника директора Фонду з натуралізації та прав людини "Сприяння", що є партнером УВКБ ООН у справах біженців, у 2002-2006 рр. - на посаді начальника відділу та заступника начальника управління Держкомітету України у справах національностей та міграції, був представником Уряду України у робочих органах з прав людини та меншин Ради Європи та ОБСЕ, залучався Європейською комісією за демократію через право (Венеціанською комісією) до правової експертизи проектів законів України у сферах міграції та прав меншин ).

Згідно пояснень свідка ОСОБА_4, який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні, ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Свідком ОСОБА_4 надано докази діяльності ХТІ в Україні впродовж 2012-2014 років у вигляді заяв та прес-релізів (доступними на Інтернет - ресурсах), зміст яких розкриває мету створення та ідеологію організації.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_7, який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр "Меморіал" та керівником створеної в рамках цієї організації програми "Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії", існують протилежні думки щодо діяльності ХТІ. Незважаючи на те, що ХТІ публічно декларує неприйняття терористичних методів, деякі автори характеризують цю організацію як "терористичну" чи "пов'язану з терористичною", інші ж категорично відкидають таку оцінку, стверджуючи, що діяльність ХТІ носить ненасильницький характер. В Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХТІ. Проте аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ "Меморіал" починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХТІ ніколи не порушувалися.

ОСОБА_7 у 2005 році здійснено аналіз проблем, пов'язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям "боротьби з тероризмом" та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів ХТІ, який викладений у огляді "Росія:спецслужби проти ісламської партії "Хізб ут-Тахрір" (http//www.memo.ru/daytoday/05hisb01.html).

Свідок ОСОБА_6, який очолює громадську організацію "Правозахисний рух Криму" в судовому засіданні ствердив, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, котрі проводила організація. Члени організації вели публічну діяльність, були учасниками теле- та радіо- програм. Проте Кримським та Севастопольським управліннями СБУ в інтересах РФ діяльність організації представлялася як екстремістська. Це пояснюється тим, що практично весь особовий склад їх перейшов на бік окупаційної влади. Відверто присікатися публічна діяльність ХТІ в Криму стала після пікету Генерального консульства РФ в м. Сімферополі. Завдяки російським правозахисним організаціям стало відомо про фабрикування кримінальних справ відносно членів цієї організації та інших мусульманських організацій, діяльність яких є ненасильницькою.

Так,ь згідно показів всіх свідків ХТІ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де ХТІ заборонена як "терористична організація", є Росія.

Відповідне рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, за твердженнями ОСОБА_7, з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як відносно процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення в даний час можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З тексту документа видно, що визнання ХТІ "терористичною організацією" ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як "терористичної". Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності подати альтернативну позицію з цього питання. Більше ніж рік з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті. Вказані факти детально викладені у докладі ПЦ "Меморіал" 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf); висновку спеціаліста - члена РОО "Незалежний експертно-правовий центр" Костанова Ю.А., згідно з яким рішення про заборону "прийняте з суттєвими порушеннями норм процесуального права" (http://www.memo.ru/d/1191.html).

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 р. №1014-р. "Российскую газету" визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 року (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас, ХТІ та ії члені відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011), серед організації, пов'язаних з "Аль-Каідою".

Інтернет ресурс (http://www.un.org/russiun/sc/committees/1267/information.shtml)

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США.

Інтернет ресурс (http://www.stait.gov/j/ct/rls/other/des/123085.htm)

Дослідженні докази дають підстави стверджувати, що діяльність ХТІ заборонена в Російській Федерації (країні громадянської належності ОСОБА_2.) через визнання організації терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу.

Лише 28.07.2006 року, тобто більше ніж через три роки, у федеральному випуску "Российской газеты" №4130 було опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Разом з тим, в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у ХТІ не є бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

При цьому суд вірно зауважив, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щодо дослідження обставин кримінального переслідування ОСОБА_2 та членів партії ХТІ в Російській Федерації, фабрикації звинувачень та застосування тортур.

Вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 210 ч. 1 КК РФ (створення злочинного угрупування (злочинної організації) чи участь у ньому (ній))205.1 ч. 1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації). На підставі ст. 69 ч. 3 КК РФ шляхом часткового складання покарання і призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, рахуючи строк покарання з 14 грудня 2004 року.

Касаційною ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду Російської Федерації від 03.11.2005 р. вирок Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. залишено без змін.

Постановою Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 21.11.2006 р. вирок Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. приведено у відповідність до вимог Федерального закону РФ №153-ФЗ та звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання за ст.205.1 ч.1 КК РФ, у зв'язку з чим він рахувався засудженим за вироком Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. за ст. 210 ч. 1 КК РФ до 7 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму.

Вироком Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 13.12.2010 р. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 282.2 КК РФ (організація діяльності екстремістської організації) та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК РФ шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Верховного суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. ОСОБА_2 призначено остаточне покарання у вигляді 1 року 2 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму.

Рішенням Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 09.02.2012 р. ОСОБА_2 встановлено адміністративний нагляд строком два роки з дня постановки на облік в органі внутрішніх справ по обраному місцю проживання або реєстрації та зобов'язано з'являтися в орган внутрішніх справ за місцем проживання або реєстрації для реєстрації двічі на місяць.

ОСОБА_2 звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям покарання, що підтверджується довідкою про звільнення №057686 від 14 лютого 2012 р.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2014 р., Відповідач-2 посилається на обставини, встановлені вироком Верховного суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. та вироком Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 13.12.2010 р. Зокрема на те, що ОСОБА_2, будучи свідомим того, що партія ХТІ визнана Верховним Судом РФ терористичною організацією і заборонена на території Росії, створив у місті Туймази злочинне угрупування - підрозділ ХБІ для схилення інших осіб до участі в терористичній організації та активного вербування в ряди цієї організації, чим він активно займався з 2003 року і схилив до участі в ХТІ трьох осіб, а також організація ОСОБА_2 під час відбування покарання діяльності релігійного об'єднання, по відношенню до якого судом прийнято законне рішення про заборону діяльності у зв'язку із здійсненням екстремістської діяльності, яке вступило в силу.

Позивач ОСОБА_2 ствердив, що обвинувачення відносно нього і сама кримінальна справа були сфабриковані. Позивач заперечив свою обізнаність у 2004 році (на момент його затримання правоохоронними органами у грудні 2004 року) про заборону ХТІ, оскільки відповідне рішення ВС РФ стало доступним для ознайомленні лише у 2006 році.

З пояснень свідка ОСОБА_7, наданих у судовому засіданні 16.12.2014 р., стосовно порядку прийняття, змісту рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 р., відсутності можливості ознайомитися з текстом цього рішення та безрезультатності його оскарження та відображення цієї інформації у докладі ПЦ "Меморіал" 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf).

Судом встановлено, що список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі"), був опублікований у федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 року, тобто більше ніж через 3 роки після прийняття рішення №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року.

Як на доказ того, що обвинувачення проти нього і кримінальна справа сфабриковані, ОСОБА_2 посилався на реакцію правозахисників Росії, що відображена у ряді публікацій.

Так, 05.08.2005 р. на сайті ПЦ "Меморіал" опублікована стаття ОСОБА_16, керівника програми "Допомога політичним біженцям з Центральної Азії" Комітету "Громадянське сприяння", під назвою "В Уфі винесено черговий вирок у справі про "Хізб ут-Тахрір" (http//www.memo.ru/hr/jbl/nov/ru050805.htm), 16.08.2005 р. повідомлення Регіональної громадської благочинної організації допомоги біженцям і вимушеним переселенцям "Громадянське сприяння" під назвою "В Уфі оголошено вирок у справі про причетність до "Хізб ут-Тахрір" (http//www.sova-center.ru/religion/news/extremism/counter-extremism/2005/08/d5333/), 01.12.2005 р. стаття ОСОБА_16 та ОСОБА_7 "Башкортостан: Засуджені мусульмани проводять голодування, вимагаючи перегляду вироку" (http//www.memo.ru/hr/jbl/nov/ru20051201.htm), "Засуджений вербував у ваххабіти".

Всі зазначені публікації стосуються кримінальних справ, по яких було винесено вироки відносно ОСОБА_2

Зі змісту цих публікацій слідує, що на думку правозахисних організацій Комітету "Громадянське сприяння" та ПЦ "Меморіал", кримінальне переслідування у зв'язку з причетністю до ХТІ і засудження дев'ятьох осіб є переслідуванням по ідеологічних мотивах.

Окрім цього, йдеться про те, що правозахисні організації володіють інформацією про чисельні грубі порушення закону співробітниками правоохоронних органів, збір доказів відбувався з застосуванням тортур і психологічного тиску, що супроводжувалося образами релігійних почуттів обвинувачених, психологічний тиск чинився не тільки на обвинувачених, але й на їх родичів та свідків.

ОСОБА_16 у своїй статті "В Уфі винесено черговий вирок у справі про "Хізб ут-Тахрір" зазначила, що ПЦ "Меморіал" одержав офіційний текст рішення ВС РФ від 14.02.2003 року лише в червні 2005 року, а більшість обвинувачених і засуджених за причетність до забороненої партії ХТІ вперше побачили текст цього рішення в кабінеті слідчого.

Стаття містить інформацію про те, що на підставі рішення ВС РФ від 14.02.2003 року розгорнуто компанію переслідування відносно членів ХТІ у різних регіонах Росії і наведено статистичні дані про кількість кримінальних справ, винесених вироків та кількість засуджених.

В огляді "Росія:спецслужби проти ісламської партії "Хізб ут-Тахрір", датованому лютим 2005 року (http//www.memo.ru/daytoday/05hisb01.html) ОСОБА_7 також зазначає про репресії мусульман, в т.ч. і членів ХТІ, фабрикацію відносно них кримінальних справ та застосування тортур.

Позивач ОСОБА_2 ствердив про застосування тортур і психологічного тиску на осіб, які були засуджені разом з ним вироком Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р., які викладені ним письмово у додаткових поясненнях з наданням копій заяв підсудних, витягів з протоколів судових засідань, відповіді на адвокатський запит (т.2, а.с.5-7, 11-16, 33-43), показів адвоката ОСОБА_17, який здійснював захист членів сім'ї ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_18, який також є членом ХТІ і який був засуджений вироком Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р. разом з ОСОБА_2, в судовому засіданні 27.11.2014 року ствердив, що на досудовому слідстві до нього застосовувалися тортури, внаслідок чого у нього були відбиті всі внутрішні органи, та які зумовили написання ним "явки з повинною". Свої усні показання він підтвердив письмовими показами, долученими до матеріалів справи.

22 лютого-02 квітня 2006 року в Музеї і громадському центрі імені ОСОБА_19 відбулася виставка "Політичне "правосуддя" і політв'язні сучасної Росії", організаторами проведення якої були правозахисні організації РФ.

Організатори виставки звертали увагу на те, що головними персонажами цієї виставки є політичні в'язні сучасної Росії, які стали жертвами політичного свавілля влади.

У представленому на виставці списку політичних в'язнів є батько позивача - ОСОБА_9.

У зверненні до Президента Росії, прийнятому на мітингу "За чесні вибори!" в Москві 4 лютого 2012 р., містилася вимога звільнення політичних в'язнів згідно списку з 30 імен, серед яких під №7 значився ОСОБА_2 При цьому зазначалося, що "кримінальне переслідування за участь в діяльності релігійної організації, яка не чинить насильства і не закликає до нього, змушує рахувати ОСОБА_2 в'язнем совісті" (текст звернення і список доступні на сайті (ІНФОРМАЦІЯ_4).

Щодо дослідження доводів ОСОБА_2 про економічну дискримінацію з боку РФ.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що продовжується його переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності. Оскільки він до арешту у грудні 2014 року займався підприємницькою діяльністю у галузі ремонту та обслуговування холодильних установок, обмеження, передбачені Федеральним законом "Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму", фактично позбавляють його можливості працювати і заробляти кошти, необхідні для проживання.

Державною Думою Російської Федерації прийнято Федеральний закон "Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму" від 07.08.2001 року №115-ФЗ (в редакції від 28.06.2013 року), текст якого міститься у матеріалах справи (далі - Федеральний закон №115-ФЗ ).

Відповідно до частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, операції з грошовими коштами чи іншим майном підлягають обов'язковому контролю у разі, якщо хоча б однією із сторін є організація чи фізична особа, відносно яких наявні одержані в установленому згідно з даним Федеральним законом порядку відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1. частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, однією із підстав включення організації чи фізичної особи у перелік організацій та фізичних осіб, відносно яких маються відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, є такий, що набрав законної сили вирок суду Російської Федерації про визнання особи винною у вчиненні хоча б одного із злочинів, передбачених статтями 205, 205.1, 205.2, 205.3, 205.4, 205.5, 206, 208, 211, 220, 221, 277, 278, 279,280, 282, 282.1, 282.2 та 360 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2.4. частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, фізичні особи, включені до переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, на підставі підпунктів 2, 4 і 5 пункту 2.1. частини 2 статті 6, з метою забезпечення своєї життєдіяльності, а також життєдіяльності членів сім'ї, котрі проживають разом із ним і не мають самостійних джерел доходу, вправі здійснювати операції з грошовими коштами чи іншим майном, спрямовані на одержання та витрату заробітної плати в розмірі, що не перевищує 10 000 рублів протягом календарного місяця з розрахунку на кожного вказаного члена сім'ї.

Підстави виключення організацій чи фізичної особи з переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму визначені пунктом 2.2. статті 6 Федерального закону №115-ФЗ.

До таких підстав належать, зокрема: скасування такого, що набрало законної сили рішення суду Російської Федерації про ліквідацію чи заборону діяльності організації у зв'язку із їх причетністю до екстремістської діяльності чи тероризму і закриття провадження у справі (підпункт1); скасування такого, що набрав законної сили вироку суду Російської Федерації про визнання особи винною у вчиненні хоча б одного із злочинів, передбачених статтями 205, 205.1, 205.2, 205.3, 205.4, 205.5, 206, 208, 211, 220, 221, 277, 278, 279,280, 282, 282.1, 282.2 та 360 Кримінального кодексу Російської Федерації і закриття провадження у кримінальній справі відносно вказаної особи за реабілітуючими підставами (підпункт 2); наявність документально підтверджених даних про смерть особи, включеної до переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму (підпункт 7).

ОСОБА_2 є особою, яка вироком Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 13.12.2010 р. визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею 282.2 КК РФ. При цьому суд бере до уваги той факт, що постановою Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 21.11.2006 року вирок Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. приведено у відповідність до вимог Федерального закону РФ №153-ФЗ та звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання за ст.205.1 ч.1 КК РФ, у зв'язку з чим він рахувався засудженим за вироком Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. за ст. 210 ч. 1 КК РФ.

Відомості про скасування цього вироку і закриття провадження у кримінальній справі відносно ОСОБА_2 за реабілітуючими підставами, а також про скасування рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року (про визнання ХТІ терористичною організацією і заборону її діяльності на території РФ) і закриття провадження у справі, у матеріалах справи відсутні і суду невідомі.

Згідно з представленим позивачем Переліком організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06.07.2011 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, м. Туймази Башкортостан, значиться у цьому Переліку під №405 ІНФОРМАЦІЯ_5) (т.2, а.с.60-62).

Системний аналіз вказаних норм Федерального закону №115-ФЗ за наявності таких обставин як визнання ОСОБА_2 винним та засудження його вироками судів РФ за статтями 210, 282.2 КК РФ, які набрали законної сили, включення його до Переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06.07.2011 року, наявність рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року (про визнання ХТІ терористичною організацією і заборону її діяльності на території РФ), яке набрало законної сили, підтверджують доводи ОСОБА_2 про продовження його переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію.

Щодо обставин обґрунтованості побоювань ОСОБА_2 зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму, пов'язаних із анексією півострова Російською Федерацією та ситуація з правами людини в Російській Федерації - країні громадянської належності ОСОБА_2

Вперше ОСОБА_2 звертався до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 29.08.2012 року.

Процедура розгляду заяви проходила у ГУ ДМС України у АРК .

За результатами розгляду цієї заяви рішенням ДМС України від 24.02.2014 року №98-13 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

ОСОБА_2 оскаржив в судовому порядку рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 18.11.2013 року по справі 801/4067/13-а ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2014 року у справі № 801/4067/13-а постанова Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 18.11.2013 року по справі 801/4067/13-а залишена без змін.

У сторін відсутні відомості щодо результатів розгляду справи 801/4067/13-а Вищим адміністративним судом України, одержання яких у Окружному адміністративному суді Автономної Республіки Крим унеможливлено анексією півострова.

16.03.2014 року у Автономній Республіці Крим відбувся нелегітимний референдум щодо статусу АР Крим, на якому було поставлено два питання: про відновлення конституції Криму 1992 року і про входження Криму до складу Росії.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 3 Закону України "Про всеукраїнський референдум", ратифікаційний референдум про зміну території України може бути проведено за наслідками всеукраїнського референдуму.

На момент підготовки і проведення референдуму в Криму, за даними української влади, перебувало біля 30 тисяч російських військовослужбовців без розпізнавальних знаків (ZN.UA, 7 березня 2014). Кримські татари заявляли про спроби залякування їх групою російськомовних людей (Радіо Свобода, 7 березня 2014).

Голова Центральної виборчої комісії Курултаю кримськотатарського народу Заїр Смедляєв 16 березня 2014 року заявив про масові порушення під час проведення референдуму та фальсифікацію його результатів (Радіо свобода, 16 березня 2014 р.).

За Конституцією та українськими законами цей референдум є нелегітимним ("Українська правда" від 2 березня 2014).

Генеральна Асамблея Організації Об'єднаних Націй ухвалила резолюцію A/68L.39 "Територіальна цілісність України", яка не визнає проведений 16 березня 2014 року референдум у Криму про відокремлення від України та подальшу анексію півострова Росією (ІНФОРМАЦІЯ_6).

Анексія Криму та Севастополя Росією - військова агресія Росії, спрямована на насильницьке протиправне відторгнення Кримської автономії та Севастополя від України та їх приєднання до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, що було здійснено протягом березня 2014 року. Насильницька анексія Криму не визнається українською державою, не визнається Генеральною асамблеєю ООН, ПАРЄ (ІНФОРМАЦІЯ_7), ПА ОБСЄ (Інтерфакс. 2014-07-02), а також суперечить рішенню Венеціанської комісії, натомість російською владою трактується як "повернення Криму до Росії".

Згідно з Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.

За правилами ч. 2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, анексія Криму Російською Федерацією є загальновідомим фактом.

Оскільки у зв'язку із анексією відбулося приєднання Кримської автономії та Севастополя до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, то Крим підпадає під юрисдикцію федерального законодавства РФ.

Окупація півострову і перехід його під юрисдикцію РФ є достатніми підставами вважати, що матеріали особової справи ОСОБА_2 за розглядом першої заяви, яка зберігалася у ГУ ДМС України у АР Крим, потрапили до правоохоронних органів РФ.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, які є громадянами України, ствердили, що всі вони, будучи за віросповіданням мусульманами, після анексії Криму, знаючи про політику Росії щодо мусульман, залишили місця свого постійного проживання на півострові та переїхали жити на материкову Україну (Львів, Львівська та Чернівецька область) саме через побоювання стати жертвами репресій з боку спецслужб РФ у зв'язку із своєю активною громадянською позицією та публічними висловлюваннями щодо порушень прав людини.

Спілкування телефоном з рідними та близькими, які в силу різних обставин залишилися проживати у Криму, а також сюжети новин різних телеканалів свідчать про те, що основною групою населення у Криму, права якої системно та масово порушуються з боку окупаційної влади є кримські мусульмани. Працівниками ФСБ РФ проведені масові обшуки у Бахчисарайському, Кіровському та Ленінському районах, у першу чергу спрямовані проти членів ХТІ. Через зраду колишніх працівників СБУ та ДМС України в АРК усі наявні у них матеріали потрапили до ФСБ РФ, тому небезпека репресій з боку російської окупаційної адміністрації по відношенню до активістів національного руху корінного народу Криму, проукраїнських громадських діячів, авторитетних мусульманських діячів, Меджлісу кримськотатарського народу, прихильників тих чи інших релігійних організацій, таких як ХТІ чи Української Греко-Католицької Церкви, на думку ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_4, є очевидною.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні ствердив, що загрози, з якими може стикнутися ОСОБА_2 у разі повернення в Росію, пов'язані перш за все з загрозами тортур, фабрикуванню кримінальних справ і засудження на тривалий строк за приналежність до ХТІ.

Оскільки ОСОБА_2 в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до ХТІ, то очевидним є те, що, у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування не тільки за ухилення від встановленого напередодні звільнення з місць позбавлення волі адміністративного нагляду, що є злочином невеликої тяжкості (ст.314.1 КК РФ), але й кримінальне переслідування за участь в забороненій в Росії організації ХТІ. Внесені в російське кримінальне законодавство в 2013-2014 рр. зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув'язнення (ст.205.5 ч.1,2 КК РФ).

В якості доказів можуть бути використані і матеріали особової справи ОСОБА_2 при першому зверненні за захистом в Криму, які, ймовірно, знаходяться зараз в розпорядженні російської влади, зокрема, інформація про те, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_2 продовжував залишатися членом ХТІ.

Як приклад того, що з часу засудження ОСОБА_2 у 2005 році, ситуація в РФ з правами людини загалом і з мусульман зокрема не покращилася, ОСОБА_7 повідомив про кримінальні справи, порушені відносно членів ХТІ в травні 2011 року в Челябінській області та в 2012 році в м. Москва, критичний аналіз яких проведено у прес-релізах, поширених ПЦ "Меморіал" (http://www.memo.ru/d/l34781.html. http://www.memo.ru/d/l78256.html,http://memo.ru/ frontend dev.php/doc/show/id/215997/forceview/l).

В листопаді 2013 р. вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст.205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст.205-5 ч.2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 р. вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 №130-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення. Також посилена відповідальність за ст.282-2 и ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про ХТІ. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деякім іншим, не застосовуються строки давності и не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

На думку ОСОБА_7, такі нововведення суттєво змінюють характер загроз, з якими може стикнутися ОСОБА_2 у разі його повернення в Росію, оскільки особам, обвинуваченим у приналежності до ХТІ, обвинувачення будуть пред'являтися вже за новою статтею КК.

10 грудня 2013 р. член Ради ПЦ "Меморіал" ОСОБА_23 передала президенту РФ В.Путіну аналітичну довідку, у якій мова йшла про те, що після прийняття вказаних поправок до КК РФ необхідно якомога скоріше переглянути список організацій, необґрунтовано заборонених як терористичні, а також провести круглий стіл за участю представників різних відомств для обговорення конкретних заходів в галузі законодавства і правозастосовчої практики з метою забезпечення гарантій прав громадян (повний текст на http://www.memo.ru/uploads/files/l 162.pdf).

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман позивач посилається на ряд публікацій, які стосуються подій в Поволжі, а саме: "Правозахисники: в Поволжі масово переслідуються мусульман" від 31.07.2012 року (т.1, а.с.201-203), "Правозахисники закликають до припинення антимусульманських репресій в Поволжі" від 01.08.2012 року (http//www.memo.ru/d/1238020/html).

Позивачем також надано суду диск з добіркою матеріалу під назвою "Татарстан 2013" (третій блок інформації), в якому міститься 5 відеосюжетів про звинувачення правоохоронних органів РФ у застосуванні тортур до мусульман в м. Казані (долучений до матеріалів справи та переглянутий судом).

Крім цього, судом використано інформацію з офіційного сайту УВКБ ООО в Україні (http://unhcr.org.ua/uk/) по Російській Федерації: інформаційну підбірку "Ставлення у Російській Федерації до російських громадян, що сповідують мусульманство, зокрема до осіб з Башкортостану" 14.11.2012, доступно за Інтернет-посиланням (http://unhcr.org.ua/attachments/article/345/COI_RF_treatement%20Muslims_14.11.2012.pdf);Human Rights Watch, Всемирный Доклад 2012: Россия (январь 2012 г.), доступно за Інтернет-посиланням (http://unhcr.org.ua/attachments/article/345/russia%20WR12-RUS%20wASwTL%20edits%20-%203.pdf).

Наведене свідчить про те, що ситуація з правами мусульман, в тому числі і членів ХТІ, в Криму після анексії півострову Російською Федерацією, рівно як і в країні громадянської належності позивача після її залишення ОСОБА_2 влітку 2012 року погіршилася.

За таких обставин обґрунтованими є побоювання ОСОБА_2 зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму з вересня 2012 року по березень 2014 року, де він вперше звертався до територіальних органів ДМС України з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_2 вказав обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Позивач вказав на три основні обставини, які зумовили його повторне звернення за захистом в Україні: 1) фабрикація звинувачень щодо нього як "терориста"; 2) продовження переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності; 3) побоювання наслідків звернення за захистом в Україні та проживання в Криму після анексії півострова РФ.

Наданою Інформаційним офісом ХТІ довідкою №1436/5 від 12.12.2014 року підтверджено, що ОСОБА_2 є членом ХТІ, який після переїзду з РФ в Україну приписаний до українського відділення організації.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) понять "додаткового захисту" та "особи, яка потребує додаткового захисту", суд першої інстанції дійшов до вірного переконання, що ОСОБА_2 є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржені рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13 про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту були предметом судового розгляду та рішення суду набрали законної сили, а тому обставини, встановлені у них, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини колегія суддів зазначає таке.

Як було встановлено судом, підставою повторного звернення ОСОБА_2 за захистом до ГУ ДМС України у Львівській області стали побоювання заявника зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму до анексії півострова РФ.

З часу першого звернення позивача з заявою про захист у вересні 2012 року і до повторного звернення 31.03.2014 року пройшло багато часу, протягом якого відбулися зміни як у країні громадянської належності ОСОБА_2, так і в Україні (посилення кримінальної відповідальності за злочини, у вчиненні яких обвинувачувався і був засуджений позивач, анексія Криму і перехід півострова під юрисдикцію Російської Федерації, погіршення ситуації з правами людини в Росії), які не могли не вплинути на обґрунтованість побоювань шукача притулку зазнати переслідувань у країні громадянської належності.

Крім цього, відбулися зміни в законодавстві України, яке регулює спірні правовідносини.

Так, Законом № 1251-VII від 13.05.2014 року пункти 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI були викладені в новій редакції, яка розширила коло обставин, за наявності яких особа потребує додаткового захисту згідно національного законодавства України.

Сукупність вказаних змін не існувала на час оскарження позивачем рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13, тому обставини, встановлені судовими рішеннями при розгляді такого, не є у даній справі доказами в розумінні частини першої статті 72 КАС України, відтак судом першої інстанції вірно не взяті до уваги.

Доводи заявника апеляційної скарги судом апеляційної інстанції не беруться до уваги та спростовуються з врахуванням такого.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» передбачено наступне:

«Судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649 ( її 146-11 ), інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдови Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати».

Аналізуючи ситуацію з правами людини в Російській Федерації, можна дійти висновку, що у випадку повернення Позивача до країни громадянської належності його життю, здоров'ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Крім того, позивачем під час судового розгляду були подані численні докази, які підтверджують як наявність в ОСОБА_2 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками релігійної і політичної належності або стати жертвою незаконного позбавлення волі, тортур чи іншого жорстокого поводження, так і необґрунтованість та незаконність прийнятого відповідачем рішення.

Таким чином, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що доводи ОСОБА_2 про те, що кримінальне переслідування його та членів партії ХТІ в Російській Федерації є формою переслідування за ідеологічними мотивами.

Також суд першої інстанції зробив правильні висновки щодо обґрунтованості побоювань позивача зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму, пов'язаних із анексією півострова Російською Федерацією та ситуацією з правами людини в Російській Федерації - країні громадянської належності.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та судових рішень Російської Федерації, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин дійшов правильного висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше був засуджений ОСОБА_2, посилилась, то суд цілком обґрунтованими вважав побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.»

Згідно ч.ч. 1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідач не довів правомірності прийнятого рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому оскаржуване рішення від 18.07.2014 року №392-14 підлягає скасуванню як протиправне й таке, що прийняте без урахування вимог Закону №3671-VI та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене та враховуючи вимоги п.1 ч.2 ст. 162 КАС України суд дійшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в спосіб визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача-1, а також зобов'язання його визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції підставно задовольнив позовні вимоги, оскільки відповідач не довів правомірності своїх дій при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення.

З огляду на таке, наведені в апеляційній скарзі доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2015р. у справі № 813/5453/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий-суддя В.П. Сапіга

Судді: Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 07.04.2015р.