Справа № 803/363/15-а
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Справа № 803/363/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Валюха В.М.,

суддів Дмитрука В.В., Костюкевича С.Ф.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, поданого в його інтересах ОСОБА_2, до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ) про визнання неправомірними та скасування наказу УДМСУ від 17.12.2014 року № 103, рішення ДМСУ від 30.01.2015 року № 2-15 та зобов'язання УДМСУ прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.02.2015 року позивач отримав повідомлення № 2 від 13.02.2015 року про відхилення скарги на рішення міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмову було вмотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджується з оскаржуваними рішеннями, оскільки перевірка відомостей, викладених у заяві-анкеті та анкеті позивача, проведена формально, відповідачами не було враховано, що позивач зазнав в Сомалі дискримінацію та переслідування за ознакою належності до соціальної групи з боку терористичного угрупування «Аль-Шабаб», влада цієї країни не здатна захистити його від подальших переслідувань та загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Позивач просить визнати неправомірними та скасувати рішення ДМСУ від 30.01.2015 року № 2-15, наказ УДМСУ від 17.12.2014 року № 103 та зобов'язати УДМСУ прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову (а. с. 49-55) представник відповідача ДМСУ адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржувані рішення прийняті з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів.

В судовому засіданні 31.03.2015 року представник позивача адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просить позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідачів у тому ж судовому засіданні адміністративний позов не визнали та просять відмовити у його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях.

В подальшому, до судового засідання, призначеного на 10:15 08.04.2015 року, від осіб, які беруть участь у справі, надійшли до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 165, 167-168), у зв'язку із чим відповідно до вимог статей 41, 122 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), судовий розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2014 LT 0023 (а. с. 57-145) встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Сомалі (м. Курйоле), за віросповіданням мусульманин, за національністю сомалієць, сповідує іслам, неодружений.

18.11.2014 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 60-63), яка супровідним листом Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМСУ від 24.11.2014 року № 04-01/579 була скерована до УДМСУ та отримана останнім 01.12.2014 року (а. с. 59).

Наказом УДМСУ від 17.12.2014 року № 103 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Сомалі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 128). УДМСУ направило позивачу повідомлення від 18.12.2014 року № 7393/26 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 129).

Рішенням ДМСУ від 30.01.2015 року № 2-15 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення УДМСУ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 140). УДМСУ направило позивачу повідомлення від 13.02.2015 року № 2 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 133).

Згідно із частиною другою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачі довели правомірність оскаржуваних в даній адміністративній справі рішень, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.12.2014 року (а. с. 123-127), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ від 17.12.2014 року № 103, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що: серед тверджень, які надав ОСОБА_1, не наведено фактів особистого переслідування в Сомалі, заявник не обґрунтував неможливість повернення до Сомалі через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; заявник не навів жодних правдоподібних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, а тому під конвенційні ознаки біженця не підпадає; заявником не надано жодних аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань, зважаючи на це, не підтверджується обов'язкова наявність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; встановлено, що заявник незаконним шляхом перетнув Державний кордон України з Республікою Словаччина та згідно із статтею 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про ремісію осіб був переданий із Словацької Республіки на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин Державного кордону; особистих переслідувань та фізичної шкоди в країні походження не зазнавав, тому не підпадає під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1, а використовує процедуру для легалізації перебування на території України.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 12). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 13) із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 03.12.2014 року (а. с. 87-91), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що в липні 2007 року позивач виїхав з Ефіопії транзитом через Стамбул до України повітряним транспортом в місто Одеса, де в подальшому, використовуючи автомобільний транспорт, переїхав до міста Чернівці, легально на основі студентської візи для навчання в Буковинському державному медичному університеті. При виїзді з країни своєї громадянської належності при собі мав паспорт громадянина Сомалі. 26.06.2013 року із аеропорту Бориспіль вилетів до Сомалі в м. Могадішо, а у вересні того ж року був відрахований з університету з невиконання вимог навчального плану та графіку навчального процесу.

З листа УДМСУ у Чернівецькій області від 17.12.2014 року № 73.01/15038 слідує, що ОСОБА_1 була видана посвідка на тимчасове проживання НОМЕР_1 від 14.09.2012 року у зв'язку із навчанням, терміном дії до 01.07.2014 року (а. с. 122), тобто, до 01.07.2014 року позивач мав право легального перебування на території України.

В ході співбесіди із позивачем з його слів встановлено, що після відрахування з університету спочатку поїхав до м. Вінниця, де хотів продовжити навчання, але йому було відмовлено, пізніше поїхав до м. Луганськ та м. Донецьк, де також було відмовлено у прийнятті на навчання. При цьому, за статусом біженця не звертався, що додатково підтверджується листами УДМС України в Запорізькій, Тернопільській, Сумській, Вінницькій, Закарпатській, Хмельницькій, Чернігівській, Житомирській, Кіровоградській, Рівненській областях (а. с. 112-121).

В подальшому, в червні 2014 року з м. Вінниця поїхав до м. Львова, де за 3500 доларів домовився з нелегальними перевізниками, що доставлять його у Словаччину через м. Ужгород (протокол співбесіди від 03.12.2014 року) (а. с. 90). 09.07.2014 року позивач був затриманий прикордонною поліцією Словацької республіки та на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб був переданий з Словацької республіки на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин Державного кордону.

Як слідує із постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2014 року у справі № 308/8979/14-а за адміністративним позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України до ОСОБА_1 про примусове видворення (яка в апеляційному порядку не оскаржена), відповідач з 03.09.2008 року був студентом медичного факультету Буковинського державного медичного університету та наказом від 29.08.2013 року відрахований з числа студентів 5 курсу медичного факультету № 3 за невиконання вимог навчального плану та графіку навчального процесу. Таким чином, починаючи з 29.08.2013 року відповідач міг набути у встановлений законом порядок статус біженця, однак цього не зробив. Суд прийшов до висновку, що реалізуючи свої права та свободи, ОСОБА_1 міг встановленим порядком іммігрувати в Україну або іншу європейську країну на постійне місце проживання або тимчасово прибути для працевлаштування на визначений термін, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України, але знаючи про можливість легально в'їхати до європейських країн, вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб. Відтак, вказаною постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2014 року позов задоволено, примусово видворено громадянина Сомалі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 74-75).

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки 18.11.2014 року, будучи поміщеним у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМСУ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2014 року, хоча мав об'єктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для нього пріоритетним завданням, реальною ж метою було здійснення дій, спрямованих на легалізацію перебування в одній з європейських країн.

Суд погоджується із доводами представників сторін, що Сомалі відноситься до країн міграційного ризику, оскільки безпекова ситуація у ній досить нестабільна. Разом з тим, інформація, отримана відповідачами із спеціалізованих веб-ресурсів, вказує на те, що після виходу угрупування Аль-Шабаб з м. Могадішо у серпні 2011 року відкриті бойові зіткнення суттєво зменшилися, оскільки місто знаходиться під контролем діючого сомалійського уряду. Безпекова ситуація у місті порушується внаслідок точкових нападів вказаного угрупування на певну категорію людей, які відносяться до групи ризику (журналісти, судді, державні службовці тощо). Позивач та члени його сім'ї не займали настільки впливове становище у місті, щоб привертати особливу увагу представників угрупування Аль-Шабаб, відтак, твердження позивача про обвинувачення у шпигунстві та особисті переслідування мають низький ступінь достовірності.

Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що відповідачі використали інформацію про країну походження з неактуальних джерел, оскільки, як слідує із відповідних висновків працівників УДМСУ та ДМСУ від 17.12.2014 року та від 09.01.2015 року (а. с. 123-127, 141-145), у них є посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел), в тому числі, і на Рекомендації з питань міжнародного захисту у відношенні до осіб, які залишають південну та центральну частини Сомалі за січень 2014 року, на які покликається представник позивача (а. с. 11-35), та які є в особовій справі позивача (а. с. 93-110).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для скасування наказу УДМСУ від 17.12.2014 року № 103.

Крім того, на думку суду, оскаржуване рішення ДМСУ від 30.01.2015 року № 2-15 про відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення УДМСУ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також відповідає вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у встановленому порядку то строки скаргу позивача було розглянуто по суті та обґрунтовано її відхилено.

Відтак, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємопов'язаних позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 41, 122, 128, 162, 163 КАС України, на підставі на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, поданого в його інтересах ОСОБА_2, до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя В.М. Валюх

суддя В.В. Дмитрук

суддя С.Ф. Костюкевич