Справа № 815/1534/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1534/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

суддів Вовченко О.А.

Стефанова С.О.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення ДМС України від 04.02.2015 року № 35-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребуює додаткового захисту.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що він є громадянином Гвінеї, уродженцем м.Лабе. У 2011 році він легально прибув на навчання до України у Дніпропетровському університеті ім. Альфреда Нобеля. 10.07.2012 року звернувся до міграційної служби через те, що знаходився на території України без документів та нелегально. Позивач не може повернутись до країни постійного проживання через політичні причини. У 2006 році вступив в опозиційну до влади партію UFDG - «Союз демократичних сил Гвінеї», лідером якої є ОСОБА_2. 13.09.2009 року ОСОБА_1 став керівником молодіжного крила своєї партії. Позивач брав активну участь у мітингах та конференціях. В 2010 році кандидатуру ОСОБА_2 було висунуто на президентських виборах. У зв'язку з тим, що результати виборів були сфальсифіковані, перемогу отримав ОСОБА_3. 13.04.2011 року партія «Союз демократичних сил Гвінеї» влаштувала мітинг в підтримку свого кандидата, але цей мітинг розігнали, 5 чоловік загинуло, 27 - поранено, також були заарештовані. 27.09.2011 року також відбувся мітинг, мета якого була відставка президента. Під час останнього мітинга загинуло 37 людей, багато заарештованих. Позивача під час мітингу сильно побили, після чого позивач зі своїми друзями сховався в районі Коза м. Конакрі. Після мітингу до дому позивача приїжджали поліцейські та розшукували його. Далі позивач поїхав до м. Лабе до свого дядька ОСОБА_4, де мешкав приблизно місяць. Батько позивача зробив останньому документи на виїзд та через посередника оформив візу на навчання в Дніпропетровському університеті ім. Альфреда Нобеля на підготовчий факультет. 13.11.2011 року позивач виїхав з Гвінеї, проблем при перетині кордону не було. В Дніпропетровському університеті ім. Альфреда Нобеля позивач закінчив підготовчий факультет, проте навчання не продовжив через матеріальні труднощі в родині. До Одеси приїхав у зв'язку з відсутністю грошей на оренду житла, йому повідомили, що в Одесі є ПТРБ. На Батьківщину позивач не може повернутись у зв'язку з тим, що йому стало відомо про наявність ордеру на його арешт в Гвінеї. Дані обставини позивачу стали відомі електронною поштою від його друзів в Гвінеї, яких було заарештовано.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові, просив позов задовольнити у повному обсязі, додатково пояснивши, що на сьогоднішній день етнічна группа, яка при владі в Гвінеї, переслідує представників інших етнічних груп, у тому числі Фульбе, до якої він належить.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких ДМС України, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію по країні походження, обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення від 04.02.2015 року № 35-15 відповідач вважає законним та обгрунтованим, і воно не підлягає скасуванню.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином Гвінеї, уродженцем м. Лабе, за національністю - гвінеєць, за віросповіданням - мусульманин. Рідна мова - пула. Вільно володіє французькою мовою. За сімейним станом - неодружений, дітей не має. Має повну середню освіту: з 1994 року до 2000 року навчався школі "Ясін Діало" у м. Лабе, Гвінея; з 2000 року до 2006 року навчався у коледжі "Конкола" м. Лабе, Гвінея; з 2006 року до 2010 року навчався у ліцеї "Ясін Діало" м. Лабе, Гвінея ; з 2010 року навчався в університеті Махатма Ма Маганді у м. Конакрі, Гвінея, вищий учбовий заклад не закінчив, навчався один курс.

Також суд встановив, що ОСОБА_1 вилетів 15.11.2011 року на підставі національного паспорту № НОМЕР_1, в якому зазначено в графі професія: «студент», до України, авіарейсом м. Конакрі (Гвінея) - м. Касабланка (Марокко) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально. Місце перетину кордону - аеропорт «Бориспіль».

За даними протоколу співбесіди від 30.07.2012 року, з листопада 2011 року по травень 2012 року ОСОБА_1 навчався на підготовчому факультеті Дніпропетровського університету ім. Альфреда Нобеля, після чого покинув навчання через скрутне матеріальне становище у родині.

В Гвінеї у позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_7 1952 р.н.; мати - ОСОБА_6 1955 р.н.; брат - ОСОБА_5 1975 р.н., брат - ОСОБА_10, сестра - ОСОБА_8 1972 р.н. та сестра ОСОБА_9 1984 р.н.

До Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ОСОБА_1 звернувся 10 липня 2012 року із заявою №242 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши у заяві про переслідування з боку влади через участь в антиурядових протестах.

31 липня 2012 року наказом № 58 начальника Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до абз. 3 ст.12 Закону України "Про біженців" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Гвінеї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа ODS 12/267.

12 грудня 2014 року за результатами розгляду особової справи ODS 12/267 громадянина Гвінеї ОСОБА_1 Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про доцільність відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 35-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі за текстом - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Відповідно до пункту 13 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Позивачем була зазначена причина виїзду з країни громадянської належності та звернення до міграційної служби - утиски через політичні погляди з боку влади Гвінеї та наявність ордеру на його арешт. В наданих позивачем відомостях міститься інформація, що правоохоронні органи Гвінеї його розшукують, на підтвердження чого він надав фотокопію повідомлення про оголошення у розшук від 26.01.2012 року, видане прокурором Республіки при Суді першої інстанції Конакрі. Також позивач надав копію наказу на його арешт від 17.02.2012 року.

При цьому, позивач не зміг пояснити суду причини не звернення за захистом якомога раніше - одразу після прибуття в Україну в листопаді 2011 року, або ж після отримання, зі слів позивача, у лютому 2012 року електронною поштою копії наказу про арешт та повідомлення про розшук.

Пояснення позивача, що ані в аеропорту «Бориспіль», ані в університеті в м. Дніпропетровську йому ніхто не міг пояснити, куди слід звернутися з заявою про надання притулку, суд не бере до уваги, оскільки позивач міг безперешкодно звернутися в аеропорту до представників прикордонної чи міграційної служби з заявою про надання захисту в Україні, однак з незрозумілих причин цього не зробив. Посилання позивача на те, що при проходженні паспортного контролю прикордонник не розумів французьку мову, тому він не міг пояснити дійсну причину прибуття в Україну, суд вважає необґрунтованими, оскільки французька мова є однією з найпоширеніших мов міжнародного спілкування, і позивач, на переконання суду, без будь-яких перешкод міг пояснити в аеропорту представникам влади про свій намір звернутися за захистом в Україні.

Доводи позивача щодо безрезультатних пошуків ним міграційних органів у м. Дніпропетровську з моменту прибуття на навчання у листопаді 2011 року суд вважає безпідставними, оскільки у вищому навчальному закладі, де позивач навчався, він безперешкодно міг отримати допомогу в пошуку адреси територіального органу міграційної служби у Дніпропетровській області.

Також позивач не звернувся до міграційних органів після отримання ним, як він зазначив у поясненнях та на співбесіді у відповідача, в лютому 2012 року копії наказу на арешт та повідомлення про розшук, а звернувся за захистом лише в липні 2012 року.

При цьому, суд звертає увагу на те, що фотокартки позивача на копії наказу про арешт та довідці про звернення за захистом в Україні є ідентичними, що дає суду обґрунтовані підстави вважати, що фотокартка позивача вклеєна до наказу про арешт вже після прибуття в Україну, і це свідчить про неправдоподібність тверджень позивача щодо його переслідування та розшук на Батьківщині.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 30.07.2012 року, позивач зазначив, що свій національний паспорт, за яким він прибув до України, віддав посереднику для отримання візи на виїзд до Польщі в якості туриста, тому до органів міграційної служби при звернення за захистом у липні 2012 року він надав лише фотокопію свого національного паспорту, виданого 21.07.2011 року.

Даний факт свідчить про наявність у позивача намірів потрапити до країн ЄС, а не отримати захист на території України.

В ході судового розгляду справи з'ясувалося, що 16.01.2014 року позивачу було видано новий національний паспорт, як він пояснив - через Посольство Гвінеї в Російській Федерації (м. Москва). Оригінал цього паспорту № R625227 оглянуто у судовому засіданні та копія долучена до справи (а.с.27).

Згідно пояснень позивача в судовому засіданні, паспорт № R625227 громадянина Гвінеї було ним отримано поштою, і до Москви ані для подачі заяви на видачу паспорту, ані для його отримання він не виїздив.

Факт безперешкодного отримання позивачем нового національного паспорту 16.01.2014 року, через два роки після оголошення його у розшук у Гвінеї та видачі наказу на його арешт (січень-лютий 2012 року) свідчить про відсутність переслідувань позивача на Батьківщині, оскільки офіційна влада Гвінеї, в тому числі її іноземні дипломатичні представництва, не видали б особі, яка перебуває у розшуку через звинувачення у замаху на державну безпеку, паспортний документ.

Згідно інформації по країні походження з джерел: http://ru.wikipedia.org/wiki/Фульбе, http://ru.wikipedia.org/wiki/Население Гвинеи, фульбе, або фула - народ, який проживає на великій території в Західній Африці. Етнічний склад Гвінеї: фульбе - 40%, малінке - 30%, сусу - 15%. Тобто, етнічна група, до якої належить позивач, є найчисленнішою в Гвінеї. Відомості про її переслідування іншими етнічними групами - відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не заслуговує на довіру щодо повідомленої ним інформації про переслідування за політичною або етнічною ознакою.

Суд також не вважає правдоподібними твердження позивача стосовно його участі в акціях протесту 27.09.2011 року року та переслідування його у зв'язку з участю в цих акціях з огляду на те, що ОСОБА_1 надав лише загальновідому інформацію, яка знаходиться у відкритому доступі, жодних деталей тих політичних подій ним не наведено. Щодо членства позивача в політичній партії UFDG (Об'єднання демократичних сил Гвінеї), то позивач на співбесіді зазначив, що є членом партії з 2009 року, очолює молодіжне крило партії, проте з наданої позивачем копії членського квитка № 107326 вбачається, що він виданий 06.07.2011 року, тобто двома роками пізніше.

Твердження позивача, що під час останнього мітингу 27.09.2011 року в м. Конакрі, в якому він нібито приймав участь, загинуло 37 осіб, спростовуються інформацією по країні походження, згідно якої можливо підтвердити смерть лише трьох осіб: http://www.africareview.com/News/Three-killed-in-Guinea-riots/-/979180/1243936/-/50hlou/-/index.html.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що ОСОБА_1 скористався вигаданою легендою щодо власних переслідувань, прийнявши за основу реальні події заворушень у м. Конакрі 27.09.2011 року.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутність будь-яких переслідувань також підтверджується тим, що після виїзду з Гвінеї на Батьківщині залишилися проживати всі близькі родичі позивача, а саме: батько, матір, два брати та дві сестри, інформація щодо їхнього переслідування позивачем не повідомлена. Тому підстави для визнання позивачем біженцем

Встановлені судом факти свідчать про те, що ОСОБА_1 не переслідувався в Гвінеї як конвенційний біженець та не існує ризику такого переслідування.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В даному випадку, судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 04 лютого 2015 року № 35-15 є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає, і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 7-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України № 35-15 від 04.02.2015 року та надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом 10 днів з дня отримання повного тексту постанови суду до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після спливу 10-денного строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлено 14 квітня 2015 року.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя О.А. Вовченко

Суддя С.О. Стефанов

у позові відмовлено повністю.

14 квітня 2015 року.