Справа № 826/20530/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 квітня 2015 року № 826/20530/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., суддів: Літвінової А.В., Кротюка О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Таджикістану ОСОБА_2
доДержавної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Таджикістану ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України № 633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішення відповідача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є незаконним та необґрунтованим, прийнято з порушеннями процедури передбаченої чинним законодавством України, просить зобов'язати відповідача розглянути заяву про надання йому статусу біженця, оскільки у випадку повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати небезпека, через його політичні переконання.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, також зазначив, що відповідач формально підійшов до розгляду його справи та прийняття даного рішення.

Представник відповідача у судове засідання 31.03.2015 року не з'явився, про дату, час й місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, надав через канцелярію суду письмові заперечення та клопотання, в якому просить здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є громадянином Таджикістану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Душанбе, сімейний стан - неодружений, за національністю - таджик, за віросповіданням - християнин.

До України позивач прибув нелегально у січні 2014 року, літаком. Документ, який посвідчує особу, паспорт громадянина Таджикістану НОМЕР_1.

Позивач звернувся до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26.05.2014, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, а також через дуже різкі і негативні висловлювання на адресу діючої влади Таджикістану.

Відповідно до наказу від 13.06.2014 № 315 ГУ ДМС України в м.Києві прийняті в оформлення документи громадянина Таджикістану ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикістану ОСОБА_2 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м.Києві 12.09.2014 р. оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикістану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 633-14 від 21.11.2014, отже позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України в м.Києві на адресу позивача відправлено повідомлення від 27.11.2014 № 157 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною 7 ст. 7 Закону України № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В своїй заяві позивач зазначив, що не вбачає можливим повернення до країни походження, у зв'язку з побоюванням переслідування за політичні переконання, також розповів, що його розшукують внутрішні органи розвідки.

У співбесіді позивач, пояснив, що під час мітингів в Таджикістані, він відкрито не приймав у них участі, але усіляко підтримував опозицію, зокрема, вони разом з друзями збиралися вдома та назначали час і місце, де буде проводитися мітинг, збирали та роздавали на вулицях листівки політичного характеру.

Також позивач зазначив, що під час навчання в університеті розповів про свої політичні погляди своєму однокурснику, який працював в КДБ, через що його затримали та доставили у відділення КДБ, тому він вирішив виїхати в Дубаї, де перебував один місяць.

Однак, жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикістану, викладених в своїй заяві, позивач суду не надав.

Відповідно до ч.22 ст.1 № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту».

ОСОБА_2 не звертався до органів влади ОАЄ з приводу отримання відповідного статусу, обґрунтовуючи це тим, що в ОАЄ працює багато таджикських держслужбовців, отже, слід зазначити, що перебуваючи в ОАЄ позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом.

До того ж під час додаткової співбесіди розповів, що вирішив приїхати до України, через дівчину, з якою познайомився в інтернеті.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 має всі ознаки економічного мігранта.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком ГУ ДМС України в м. Києві про те, що позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці, чи свободі, в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Таджикістану ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 633-14 від 21.11.2014, з огляду на що позовні вимоги громадянина Таджикістану ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянину Таджикістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: А.В. Літвінова

О.В. Кротюк