Справа № 2а-16102/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 року м. Київ К/800/20105/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 року,-

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернувся із зазначеним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення від 5 листопада 2012 року № 605-12 (далі - спірне рішення) про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та просив зобов'язати прийняти протилежне рішення.

В обґрунтування позову зазначав, що є громадянином Китайської Народної Республіки, і через побоювання стати жертвою переслідування внаслідок своїх релігійних та політичних переконань був змушений покинути країну своєї громадянської належності та прибув до України. У травні 2012 року позивач звернулася до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, спірним рішенням відповідач відмовив у такому визнанні з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Дане рішення позивач вважає протиправним, без урахування ситуації в країні походження і причин, за яких він не бажає повертатись на батьківщину, а тому посилаючись на ці обставини, Конституцію України, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», Женевську Конвенцію про статус біженців 1951 року, Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і норми Кодексу адміністративного судочинства України, просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року позов задоволено.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

У відповідності з пунктом 13 цієї ж статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно пункту 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, у відповідності з частиною 4 статті 6 цього ж Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є громадянином Китайської Народної Республіки, прибічником релігійної течії «Фауль Дафа», яка є забороненою на законодавчому рівні у країні походження позивача. Як підставу для звернення з метою визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив про те, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознакою приналежності до зазначеної релігії, а також того, що у 2002 році його рідну матір було засуджено строком на 12 років саме за сповідання (практики) такої. Після звернення позивача із відповідною заявою, спірним рішенням відповідач відмовив у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що жодних фактів звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку органів влади через свої релігійні переконання, утисків або погроз життю, безпеці чи свободі, позивачем представлено не було, і доказів зазначеного суди не встановили.

Правильним є також висновки суду про те, що самого факту засудження рідної матері позивача у відповідності до внутрішнього законодавства КНР, не достатньо для того, щоб визнати його біженцем, оскільки побоювання за свою свободу через належність до певної релігії, що заборонена на території країни походження, не може бути підставою для надання такого статусу. Так само як немає підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 зазначеного Закону.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що заява позивача є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через його релігійні чи політичні переконання немає.

Отже, спірне рішення відповідача є обґрунтованим, а рішення апеляційного суду відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало