Справа № 159/989/14а,2а-159/33/14
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року Справа № 876/5299/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про визнання нечинним рішення , -

В С Т А Н О В И В :

10 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати нечинним рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області від 14.11.2013 року № 366 ,,Про взяття громадян на квартирний облік для отримання житла, зняття з квартирного обліку" в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку для отримання житла на підставі п.26 пп.1 ,,Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень".

Постановою від 08 квітня 2014 року Ковельський міськрайонний суд Волинської області позовні вимоги задовольнив в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, виконавчий комітет Ковельської міської ради подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з неповним встановленням обставин у справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті обставини, що, перебуваючи на квартирному обліку, ОСОБА_1 не проводила щорічної перереєстрації, не реагувала на неодноразові запрошення у відділ обліку.

Крім того, позивач не може бути віднесена до категорії громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень, оскільки забезпечена житловою площею більше як 7 кв.м.. Хоча житло, де на даний час проживає позивач, не належить їй, однак договору найму житла ОСОБА_1 не укладала.

01 жовтня 2013 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 27.03.2013 року № 210 завершено формування Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов. З огляду на вище викладене форма подання інформації до Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, на ОСОБА_1 не могла бути подана для внесення до Реєстру, оскільки це суперечило п.1 ст. 34 Житлового кодексу Української РСР.

За таких обставин, виконавчий комітет просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає можливим здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що згідно облікової справи квартирного обліку станом на 28.12.1988 року позивач разом зі своїми неповнолітніми дітьми та іншими родичами (усього 7 осіб) проживали та були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_1 з дітьми проживала одній з кімнат вказаного помешкання на підставі договору піднайму житла, а, починаючи з 16.08.1994 року позивач з неповнолітніми на той час дітьми - донькою ОСОБА_2, 1982 року народження, та сином ОСОБА_1, 1980 року народження, проживали та були зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_2.

На підставі розпорядження Ковельської міської адміністрації від 18.03.1994 року № 213-р ОСОБА_1 була поставлена на квартирний облік для отримання державної квартири, відповідно до поданої нею письмової заяви.

Згідно договору дарування від 18.12.1991 року донька позивача ОСОБА_2 отримала в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 30,6 кв.м. та житловою площею 19,4 кв.м. Право власності ОСОБА_2 на вказане житло підтверджено реєстраційним посвідченням НОМЕР_1 від 27.12.1991 року.

Відповідно до довідок №1632 від 10.11.2010 року, № 754 від 18.07.2012 року та № 1161 від 05.03.2014 року, починаючи з 2010 року у вище згаданій квартирі зареєстрована та проживає лише позивач ОСОБА_1. Відповідно до записів в будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих в квартирі АДРЕСА_3, згідно яких власник квартири ОСОБА_2 знята з реєстрації місця проживання 22.03.2010 року. і з вказаного періоду інші особи, окрім позивача, у вказаному житлі не проживають та не зареєстровані.

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_2 вступила в шлюб та з 2010 року проживає разом з сім'єю в місті Артемівську, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, записами в паспорті та трудовій книжці ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що будь-якого поліпшення житлових умов позивачки у 2013 році не відбулось, остання не має в користуванні чи у власності житлового приміщення в м. Ковелі в межах норм, визначених для даного населеного пункту (7 кв.м.) і підстави для зняття з квартирного обліку відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Так, в силу частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.15 Житлового кодексу Української РСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39).

В силу п.1 ч.1 ст. 34 Житлового кодексу Української РСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР ( ч.2 ст. 34).

За змістом ст.40 Житлового кодексу Української РСР громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов, зокрема, у випадках поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.

Аналогічні приписи містить підпункт 1 пункту 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470.

Виходячи з наведеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача зазначених у наведених нормативно-правових актах підстав для зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку для отримання житла, оскільки її житлові умови не поліпшились та не відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.

Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не проживає разом з власником (наймачем) квартири АДРЕСА_3, не пов'зана з нею спільним побутом і власник такого житла має іншу сім'ю, з якою постійно мешкає та зареєстрована в іншому населеному пункті.

Таким чином, будь-якого поліпшення житлових умов позивачки у 2013 році не відбулось, остання не має в користуванні чи у власності житлового приміщення в м. Ковелі в межах норм, визначених для даного населеного пункту (у м. Ковелі середня забезпеченість житловою площею на одну особу становить 7 кв.м. згідно постанови виконкому Волинської обласної ради народних депутатів, президії Волинської обласної ради профспілок ,,Про правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умові надання їм житлових приміщень і Українській РСР").

Крім того, згідно пенсійного посвідчення, виданого 30.09.2011 року, позивач є інвалідом 2-ї групи загального захворювання довічно.

За таких обставин апеляційний суд визнає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, оскільки вони не містять доказів на спростування висновків суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача правових для зняття позивача з квартирного обліку.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області залишити без задоволення, а постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2014 року у справі № 159/989/14а, 2а/159/33/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов