Справа № 826/18525/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

14 квітня 2015 року 10:40 справа №826/18525/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПрокуратури Київської області
провизнання дій протиправними, скасування висновків, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Прокуратури Київської області (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням подальшої зміни предмета позову, просить: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття без належних підстав невірних висновків за результатами службового розслідування, проведеного за повідомленням старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Романенка В.В. та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва щодо позаслужбових дій слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління прокуратури Київської області ОСОБА_1, які мали місце 24 вересня 2014 року; 2) скасувати висновки Прокуратури Київської області за результатами службового розслідування проведеного за повідомленням старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Романенка В.В. та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва щодо позаслужбових дій слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління прокуратури Київської області ОСОБА_1, які мали місце 24 вересня 2014 року; 3) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 23 жовтня 2014 року №26к про притягнення до дисциплінарної відповідальності юриста 1 класу ОСОБА_1 шляхом звільнення його з посади слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління Прокуратури Київської області; 4) поновити позивача на посаді слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області; 5) стягнути з прокуратури Київської області на користь позивача зарплату в середньомісячному розмірі за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/18525/14, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 26 березня 2015 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Комісією у складі співробітників Прокуратури Київської області за повідомленням старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Романенка В.В. та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва щодо позаслужбових дій слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Київської області юристом 1 класу ОСОБА_1, які мали місце 27 вересня 2014 року, проведено службове розслідування за фактом отримання ОСОБА_1 неправомірної вигоди, за результатами якого складено висновок службового розслідування від 23 жовтня 2014 року (далі по тексту - висновок службового розслідування).

У висновку службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 під час виконання своїх службових обов'язків вступив у позаслужбові стосунки корисливого характеру, а саме: 24 вересня 2014 року, приблизно о 17 год. 20 хв., ОСОБА_1 одержав від ОСОБА_3 у якості неправомірної вигоди грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн. за не притягнення його до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №0000008; відповідні відомості за цим фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000800 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, досудове розслідування здійснюється Генеральною прокуратурою України.

За результатами службового розслідування наказом Прокуратури Київської області від 23 жовтня 2014 року №26к "Про притягнення до відповідальності" відповідно до статей 46-2, 48 Закону України "Про прокуратуру", частини першої статті 8, пункту 5 статті 9 та статті 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України, за порушення Присяги працівника прокуратури, вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури та вчинення проступку, що порочить працівника прокуратури та підриває авторитет прокуратури, юриста 1 класу ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області.

Позивач вважає незаконними акт службового розслідування та наказ про звільнення, оскілки його вина у вчиненні будь-яких протиправних дій не доведена, а на час складання висновку службового розслідування не було жодного доказу вчинення ОСОБА_1 проступку, що порочить працівника прокуратури, порушення Присяги працівника прокуратури та вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури.

Відповідач письмового заперечення проти адміністративного позову до суду не надав.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 462 Закону України "Про прокуратуру" прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Частина друга статті 462 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках: 1) недотримання пов'язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом; 2) порушення "Присяги працівника прокуратури" чи відмови від її прийняття; 3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них; 4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді; 5) припинення громадянства України; 6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; 7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Згідно з частиною третьою статті 462 Закону України "Про прокуратуру" прокурори або слідчі прокуратури, яких притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення, звільняються з роботи (служби) у триденний строк з дня отримання відповідним органом прокуратури копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Стаття 48 Закону України "Про прокуратуру" встановлює, що за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року №1796-XII (далі по тексту - Дисциплінарний статут), працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя.

Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоду інтересам держави та суспільства.

Згідно з приписами статті 8 Дисциплінарного статуту дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Статтею 9 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

З наведених правових норм слідує, що звільнення працівника прокуратури за порушення "Присяги працівника прокуратури" є різновидом дисциплінарного стягнення за вчинення за скоєння ганебного вчинку, який порочить його як працівника прокуратури.

Надані відповідачем копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 підтверджують, що останній прийняв "Присягу працівника прокуратури" 10 лютого 2011 року.

Відповідно до статті 46 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент прийняття позивачем присяги) особи, вперше призначені на посади помічників прокурорів, прокурорів управлінь, відділів, слідчих прокуратури, приймають "Присягу працівника прокуратури" такого змісту:

"Я, (прізвище, ім'я, по батькові) вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі та урочисто присягаю:

неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов'язань України;

сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку;

захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави;

постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов'язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Усвідомлюю, що порушення присяги несумісне з подальшим перебуванням в органах прокуратури".

Прокурор і слідчий підписують текст прийнятої Присяги, яка додається до особової справи. Про прийняття Присяги вноситься запис у трудову книжку. Процедура прийняття Присяги визначається Генеральним прокурором України.

Виходячи зі встановленого Законом тексту "Присяги працівника прокуратури", порушення Присяги може проявлятись у наступному: не додержання працівником прокуратури Конституції, законів та міжнародних зобов'язань України; не сумлінне виконання службових обов'язків, що не сприяє утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; порушення права і свобод людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; не вдосконалення професійної майстерності, не принциповість та не здатність чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов'язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Зі змісту оскаржуваного наказу та висновку службового розслідування вбачається, що, на думку відповідача, порушення "Присяги працівника прокуратури" з боку ОСОБА_1 виявилось у вчиненні ним проступку, що порочить працівника прокуратури та підриває авторитет прокуратури, а саме отримання неправомірної вигоди під час виконання службових обов'язків.

Вказана обставина могла б бути підставою для висновку про порушення позивачем "Присяги працівника прокуратури", однак за умови підтвердження таких фактів належними доказами.

Так, відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Разом з тим, суд звертає увагу, що Прокуратура Київської області не надала суду жодного доказу, який би підтверджував вчинення позивачем проступку, що порочить його як працівника прокуратури та підриває авторитет прокуратури, зокрема на підтвердження факту отримання неправомірної вигоди під час виконання службових обов'язків.

При цьому наданий відповідачем висновок службового розслідування не підтверджує порушення ОСОБА_1 "Присяги працівника прокуратури", а лише фіксує певні обставини.

Крім того, суд звертає увагу, що одержання неправомірної вигоди службовою особою є злочином, передбаченим нормами статті 368 Кримінального кодексу України, факт вчинення якого може бути підтвердженим лише відповідним вироком суду.

В частині другій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Аналогічна за змістом норма зафіксована у статті 62 Конституції України, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Однак, обвинувального вироку суду щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 368 Кримінального кодексу України, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що правомірність звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Прокуратури Київської області від 23 жовтня 2014 року №26к "Про притягнення до відповідальності" є протиправним, тому, такий наказ підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на раніше займаній посаді.

У той же час суд не погоджується із позовним вимогами про визнання протиправними дії відповідача щодо прийняття без належних підстав невірних висновків за результатами службового розслідування та скасувати висновків за результатами службового розслідування, оскільки дії по проведенню службового розслідування, висновок про службове розслідування та обставини, викладені в ньому, самі по собі не порушують прав та свобод позивача, а є підставою для прийняття відповідного рішення; в даному випадку рішенням, яке безпосередньо зачіпає права та інтереси позивача є саме наказ Прокуратури Київської області від 23 жовтня 2014 року №26к "Про притягнення до відповідальності".

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що відповідач не надав на вимогу суду довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1, визначити розмір суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу судом самостійно не видається за можливе; тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу без зазначення конкретної суми.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Київської області від 23 жовтня 2014 року №26к "Про притягнення до відповідальності".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Київської області.

4. Стягнути з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

5. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

6. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Київської області.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко