Справа № 803/517/15-а
Суддя: Александрова Марія Ананіївна
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Справа № 803/517/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Александрової М.А.,

суддів Валюха В. М., Костюкевича С.Ф.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішення, наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (ДМС України, відповідач-1), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (УДМС України у Волинській області, відповідач-2) про визнання неправомірними та скасування наказу УДМС України у Волинській області № 8 від 20 січня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України № 9-15 від 27 лютого 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина Еритреї ОСОБА_2 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Позивач є громадянином Еритреї та на підставі об'єктивних обставин, що викликали в нього обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через його політичні погляди та релігійну приналежність до малочисельної католицької громади, вимушений був покинути межі країни походження. Перебуваючи на території України, позивач 25 грудня 2014 року подав до УДМС України у Волинській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно із наказом УДМС України у Волинській області № 8 від 20 січня 2015 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отримав 21 січня 2015 року і 26 січня 2015 року оскаржив рішення УДМС України у Волинській області до ДМС України. 13 березня 2015 року позивач отримав повідомлення УДМС України у Волинській області № 7 від 13 березня 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України № 9-15 від 27 лютого 2015 року. Позивач вважає, що дані рішення є протиправними та необґрунтованими, такими, що підлягають скасуванню, оскільки перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті, проведено формально, а оскаржувані наказ і рішення прийняті без врахування та без дослідження всіх обставин, які стосуються справи. Зокрема, позивач зазначав, що його було піддано дискримінації та переслідуванням через його політичні погляди у країні походження, він побоюється загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Так, з 2000 по 2013 рік позивач перебував на державній службі у Міністерстві охорони здоров'я, яка є обов'язковою примусовою повинністю в межах "національної служби". У грудні 2002 року його призначено на керівну посаду районного управління Міністерства охорони здоров'я в районі Шеб. У 2012 році ним було зафіксовано і подано звіт про ріст випадків дитячої смертності через недоїдання та неналежне медичне обслуговування, що органами державної влади було сприйнято як критику системи державного управління. Позивач був заарештований і протягом п'яти місяців утримувався у підземній в'язниці без належного харчування і санітарних умов. Позивач був вимушений визнати помилковими надані ним відомості щодо дитячої смертності, після чого його звільнили із в'язниці. В подальшому він був призначений на посаду, пов'язану із профілактикою та контролем за ВІЛ/СНІД, в окрузі Массава і перебував під постійним контролем уряду Еритреї. Крім того, за віросповіданням позивач є римо-католиком. Протягом останніх років в країні триває загострення міжрелігійного протистояння мусульман та християн, при цьому, католицька церква зазнає тиску з боку уряду. Позивач затримувався під час молитовних зібрань та біблійних уроків і з ним правоохоронні органи проводили індивідуальні співбесіди ісламо-пропагандистського характеру. Не підтримує правлячу і єдину партію країни PFDJ (народний фронт демократії і справедливості). На підтвердження обставин щодо переслідувань з боку держави та можливості застосування до громадян тортур і інших видів жорсткого поводження позивач наводив джерела інформації - повідомлення неурядових організацій, публікації у засобах масової інформації.

У зв'язку із дискримінацією та зазнанням переслідувань з боку країни походження з підстав його політичних переконань та релігійної приналежності, позивач вказував, що у нього є об'єктивні причини побоюватися за своє життя і здоров'я у зв'язку з чим він покинув її межі і звернувся в органи ДМС України із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до письмових заперечень проти адміністративного позову від 08 квітня 2015 року (а.с. 60-63) відповідач-1 просив в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю з наступних підстав.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Еритреї, прибув до України у вересні 2014 року таємно і нелегально. При зверненні із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС України у Волинській області не пред'явив документів, які б посвідчували його особу. Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання зазнати переслідувань за ознакам політичних переконань. Проте, відомості, які наводив позивач як підставу побоювань переслідувань є суперечливими. Так, з матеріалів особової справи вбачається, що позивач з 2002 року займав керівні посади у сфері охорони здоров'я, а отже, користувався соціальними правами. Безперешкодно отримав паспорт громадянина Еритреї, оформив необхідні візові документи для виїзду в Судан, згодом, повітряним транспортом, пройшовши необхідний контроль, прибув у Москву. У вказаних країнах позивач не звертався до компетентних органів із заявами про надання статусу біженця. Дані обставини свідчать про відсутність заборони компетентних органів влади Еритреї на виїзд позивача із країни і він безперешкодно виїхав за її межі. На території Еритреї у позивача залишилась родина: дружина та троє малолітніх дітей, яким не загрожує небезпека. Позивач також не надав доказів щодо членства у партії та його політичних поглядів, які б відрізнялись від правлячої партії; доказів його затримання за публічні виступи проти курсу правлячої партії. В країні походження позивача християнство, зокрема, католицизм, є офіційно визнаною вірою і позивач мав можливість відвідувати відповідну церкву.

Отже, позивач не надав доказів перебування членом політичної партії, релігійної, військової організації та не довів утисків на батьківщині за релігійною і політичною ознакою, а тому не може бути визнаний жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, в наданих свідченнях позивач також повідомляв, що залишив країну походження з метою потрапити в одну із країн Західної Європи, де уже проживають його брати і сестра, для покращення умов свого життя. Прибувши в Україну не звертався до органів ДМС України за захистом, а зробив це лише після затримання та поміщення до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС України (ПТПІ), а отже, мав на меті використати Україну як транзитну країну для потрапляння до країн Західної Європи.

ДМС України відповідно до вимог статей 3, 14 Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Конвенціії ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1984 року, статті 28 Конституції України не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку по смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. Обставин та встановлених фактів для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання громадянина Еритреї ОСОБА_2 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідачами під час розгляду заяв позивача не виявлено і не встановлено.

З наведених підстав відповідач-1 просив відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Відповідач-2 письмових заперечень проти адміністративного позову не надав, надав всі матеріали, що були взяті ним до уваги при прийнятті рішення, з приводу якого подано позов (а.с. 29-59).

Позивач і його представник в судове засідання не прибули, в заяві від 14 квітня 2015 року представник позивача просив розгляд справи здійснювати за їх відсутності (а.с. 83).

Представник відповідачів в судове засідання також не прибув, в заяві від 15 квітня 2015 року просив розгляд справи здійснювати за його відсутності (а.с. 85).

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до частини шостої статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Як передбачено частиною першою статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, оскільки сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибули, своїх представників не направили, при цьому представниками сторін було заявлено письмові клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, представника позивача, представника відповідачів, а дану справу можливо розглянути і вирішити на підставі наявних у ній доказів, тому суд приходить до висновку, що судовий розгляд справи необхідно здійснювати в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає з таких мотивів та підстав.

Так, судом на підставі матеріалів особової справи № 2014 LT 0028 (а. с. 30-59) встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Еритреї (м. Гінда), за віросповіданням римо-католик, за національністю еритреєць, одружений, має дружину і трьох неповнолітніх дітей, які на даний час проживають в Еритреї. Має вищу медичну освіту (закінчив коледж науки та здоров'я м. Асмара у 2000 році). З 2000 року працював лікарем в лікарні м. Гінда, з 2002 року по 2012 рік працював головним лікарем тієї ж лікарні, з 2012 року по 2013 рік працював програмним менеджером із профілактики та контролю за ВІЛ/СНІД.

З матеріалів справи вбачається, що в серпні 2013 року позивач нелегально виїхав із Еритреї до Судану, при цьому він нелегальним перевізникам заплатив 1 500 доларів. Через посольство Еритреї в Судані виготовив паспорт громадянина Еритреї і туристичну візу до Росії. В червні 2014 року із Судану вилетів до Москви, де заплатив нелегальним перевізникам 6 500 доларів за доставку до Європи. У вересні 2014 року нелегальним шляхом потрапив у м. Київ, через декілька днів у складі групи осіб був доставлений до кордону України із Республікою Словаччина, був затриманий прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Великий Березний".

Обставини щодо затримання позивача встановлені судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року, в адміністративній справі № 308/12154/14-а за позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Еритреї ОСОБА_2 про примусове видворення (а.с. 37 - 38). Зокрема, 17 вересня 2014 року ОСОБА_2 затриманий прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Великий Березний" за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину в складі групи осіб поза межами пункту пропуску. На момент затримання документів, що посвідчують особу, не мав, перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, вчинив протиправні дії щодо перетину державного кордону України. ОСОБА_2 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаним рішенням позов було задоволено, постановлено примусово видворити громадянина Еритреї ОСОБА_2 за межі території України (а.с. 37-38). Позивач був затриманий і поміщений до ПТПІ.

16 грудня 2014 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 34-37), яка із супровідним листом № 04-01/630 від 22 грудня ПТПІ була направлена до УДМС України у Волинській області і отримана останнім 25 грудня 2014 року (а.с. 31).

Наказом УДМС України у Волинській області № 8 від 20 січня 2015 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянину Еритреї ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 52, зворот). Відповідач-2 направив позивачу повідомлення від № 1 від 21 січня 2015 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 53).

26 січня 2015 року позивач звернувся до ДМС України із скаргою на наказ УДМС України у Волинській № 8 від 20 січня 2015 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", просив його скасувати і зобов'язати відповідача-2 прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 53, зворот - 55).

Рішенням № 9-15 від 27 лютого 2015 року відповідачем-1 відхилено скаргу ОСОБА_2 на рішення УДМС України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 56, зворот).

УДМС України у Волинській області направило позивачу повідомлення № 7 від 13 березня 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 7), яке позивач отримав 13 березня 2015 року.

18 березня 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача-1 і відповідача-2 про визнання протиправними та скасування наказу і рішення та про зобов'язання вчинити дії (а.с. 21,2-6).

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачі довели правомірність оскаржуваних в даній адміністративній справі рішень, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту відповідно до визначення, наданого в пункті 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 19 січня 2015 року (а. с. 50-52), який був підставою для прийняття відповідачем-2 оскаржуваного наказу від 20 січня 2015 року № 8, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що серед доводів ОСОБА_2 не наведено фактів особистого переслідування в Еритреї, заявник не обґрунтував неможливість повернення до Еритреї через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року, та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; заявник не навів жодних правдоподібних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; заявником не надано жодних аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань, зважаючи на це, не підтверджується обов'язкова наявність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; встановлено, що заявник незаконним шляхом намагався перетнути Державний кордон України з Республікою Словаччина, намагаючись потрапити до країн Західної Європи і був затриманий прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Великий Березний". Особистих переслідувань та фізичної шкоди в країні походження не зазнавав, тому не підпадає під дію Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 12). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 13) із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 06 січня 2015 року (а.с. 43 - 46), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 16 грудня 2014 року, перебуваючи в ПТПІ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2014 року, хоча мав об'єктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для нього пріоритетним завданням, реальною ж метою було здійснення дій, спрямованих на легалізацію перебування в одній з європейських країн. При цьому, позивач також не звертався за захистом до компетентних органів в Судані, перебуваючи там 10 місяців, і в Москві, перебуваючи там близько трьох місяців.

Судом також взято до уваги, що позивач безперешкодно отримав паспорт громадянина Еритреї, що свідчить про відсутність утисків з боку держави на особу, також вільно потрапив до Судану, Росії, України, в тому числі повітряним транспортом, при цьому пройшовши відповідні перевірки і контроль в пункті відправлення.

Твердження позивача про побоювання переслідувань у зв'язку із непідтримкою курсу правлячої партії "Народний фронт демократії і справведливості" також не знайшли підтвердження в ході розгляду даної справи, оскільки позивачем не доведено членства у партії та його політичних поглядів, які б відрізнялись від правлячої партії; доказів його затримання за публічні виступи проти курсу правлячої партії.

Стосовно переслідувань за релігійними мотивами суд зазначає, що позивач сповідує католицизм, при цьому в країні походження християнство, зокрема римо-католицизм, є офіційно визнаною вірою, близько 15 % громадян країни сповідують вказану віру, позивач разом із членами своєї родини мав можливість відвідувати церкву в місті проживання. Вказані обставини свідчать про неправдоподібність посилань позивача на переслідування з боку держави за релігійним аспектом.

Судом взято до уваги, що відповідачі використали інформацію про країну походження з актуальних джерел, з посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

За наведених обставин суд погоджується із доводами відповідачів, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМС України у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовано всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформацію по країні походження і на підставі статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийнято законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання неправомірним і скасування наказу УДМС України у Волинській області № 8 від 20 січня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Частиною п'ятою вказаної норми визначено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Отже, на думку суду, оскаржуване рішення ДМС України № 9-15 від 27 лютого 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскаржене позивачем в судовому порядку із дотриманням встановленого Законом строку; відповідає вимогам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки у встановленому порядку та строки скаргу позивача було розглянуто по суті та обґрунтовано її відхилено.

Відтак, з наведених вище підстав, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись частиною шостої статті 128, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішення, наказу, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий - суддя М.А. Александрова

Судді С.Ф. Костюкевич

В.М. Валюх