Справа № 815/2189/13-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2015 р. м. Київ К/800/65729/14
Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Черпака Ю.К. (головує в судовому засіданні),
Заїки М.М.,
Ліпського Д.В.,
секретаря Горбатюка В.С.,
за участю позивача і представника Міністерства оборони України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про стягнення грошового забезпечення,
встановив:
У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання неправомірними дій щодо невиплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з вересня 2004 року по 2 грудня 2005 року, видання начальником 1418 Головного військового представництва Міністерства оборони України недостовірних наказів від 25.08.2004 р. № 27, від 30.08.2004 р. № 28, від 27.03.2006 р. № 8, скасування зазначених наказів та стягнення з Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 грошового забезпечення та інших виплат за період з 26.08.2004 р. по 02.12.2005 р. з урахуванням індексу інфляції в сумі 108 981,51 грн.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 1 серпня 2013 року відмовлено в задоволенні позову.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та залишено адміністративний позов без розгляду.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами обох інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В запереченні на касаційну скаргу Міністерство оборони України просить відмовити в її задоволенні, вказуючи на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.
Справа розглядається за відсутності представника в/ч НОМЕР_1 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Заслухавши пояснення позивача і представника Міністерства оборони України, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 2000 року проходив службу на посаді начальника 2858 військового представництва Міністерства оборони України, яке підпорядковувалось 1418 Головному військовому представництву МОУ та знаходилось на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 .
За директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 р. № Д-115/1/01 Про проведення організаційних заходів в Збройних Силах України в 2004-2005 роках 2858 військове представництво Міністерства оборони України підлягало розформуванню до 30.08.2004 р.
З архівних довідок від 28.08.2012 р. № 179/1/145 і № 179/1/145/1, наказу начальника 1418 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 30.08.2004 р. № 28 щодо увільнення позивача з посади начальника 2858 військового представництва МОУ та виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, акта відбору печаток і штампів від 30.08.2004 р., підписаного, в тому числі позивачем, та переданого до архіву 03.09.2004 р., наказу від 30.08.2004 р. № 16 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади інженера-технолога 2858 військового представництва МОУ з 30 серпня 2004 року в зв`язку із ліквідацією представництва вбачається, що 2858 військове представництво Міністерства оборони України фактично припинило існування та було розформовано у відповідності до вимог директиви від 29.01.2004 р. №Д-115/1/01, тобто 30.08.2004 р.
Не погоджуючись із цими обставинами та посилаючись на те, що наказом Заступника Міністра оборони України від 30.11.2005 р. № 41 він був звільнений з військової служби 30 листопада 2005 року та виключений із списків особового складу та усіх видів забезпечення згідно з наказом начальника 1418 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 02.12.2005 р. № 42, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошового забезпечення за час перебування на військовій службі з 26.08.2004 р. по 02.12.2005 р.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт розформування 30.08.2004 р. 2858 військового представництва Міністерства оборони України і звільнення ОСОБА_1 з цієї дати із займаної посади та виходив з необґрунтованості доводів позивача про продовження ним військової служби до 02.12.2005 р.
Рішення про залишення позову без розгляду апеляційний суд мотивував пропуском позивачем без поважних причин шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).
За змістом частин першої і третьої статті 99 КАС України строки звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод чи інтересів встановлюються цим Кодексом та іншими законами.
Частиною другою статті 99 КАС України передбачений шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина третя статті 99 КАС України).
Водночас, згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, звернення до суду з вимогою про стягнення грошового забезпечення за час проходження публічної (військової) служби не обмежується будь-яким строком.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, залишивши позовну заяву без розгляду, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права та по суті не переглянув рішення суду першої інстанції, що в силу статті 227 КАС України є підставою для скасування ухваленого ним рішення та направлення справи на новий апеляційний розгляд.
Керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ухвалив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К.
Заїка М.М.
Ліпський Д.В.