Справа № 815/4883/14
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2015-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4883/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соколенко О.М.,

при секретарі - Гаврилюк І.С.

за участю: позивача - ОСОБА_1 (за паспортом)

представника відповідача - Ейсмонт І.С. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) до прокуратури Одеської області (далі - відповідач або прокуратура області), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, в якому позивач, з урахуванням наданих до нього уточнень (т.1 а.с.31-35) просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Одеської області від 04.08.2014 року №1784к "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності"; поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області юриста 1 класу та в органах прокуратури Одеської області з дня незаконного звільнення; стягнути з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з березня 2006 року проходив службу в органах прокуратури та станом на 04.08.2014 року обіймав посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області. При цьому, як вказує позивач, наказом прокуратури Одеської області від 04.08.2014 року № 1784к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», за порушення Присяги працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури позивача звільнено із займаної посади та органів прокуратури Одеської області.

Однак, позивач вважає своє звільнення із займаної посади незаконним та безпідставним з огляду на наступне.

Як вказує позивач, прийняттю наказу про його звільнення з посади та органів прокуратури Одеської області передувало те, що 16 липня 2014 року та 30 липня 2014 року позивачем нібито одержано шляхом вимагання від ОСОБА_5 неправомірну вигоду в загальному розмірі 838630 грн. за не проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000109, в результаті яких можливе вилучення майна, а також за закриття цього кримінального провадження. За вказаним фактом внесено відомості до ЄДР досудових розслідувань.

Проте, позивач стверджує, що станом на день винесення спірного наказу №1784к від 04 серпня 014 року, яким позивача звільнено із займаної посади та органів прокуратури Одеської області, досудове розслідування не закінчилось, обвинувальний акт не складався та жодний обвинувальний вирок суду відносно позивача не набрав законної сили.

Отже, посилаючись на вказане та на положення ст.62 Конституції України, позивач зазначає, що його винуватість у вчинені вказаного у спірному наказі правопорушення не доведена, однак негативні наслідки у вигляді звільнення його із займаної посади та органів прокуратури застосовано, що суперечить гарантіям Конституції України.

Водночас, позивач зважав на те, що всупереч приписам п.7 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 06 березня 2012 року №20, позивача на час службового розслідування було не відсторонено від виконання службових обов'язків, а протиправно звільнено із займаної посади, що порушує його трудові права та свідчить про протиправність дій відповідача. Також, позивач вказував про безпідставність прийняття відповідачем спірного наказу, оскільки на час його прийняття, не встановлювались обставини, які підлягають з'ясуванню згідно вимог п.10 Інструкції. Отже, у позові зазначено, що у спірному наказі відповідач посилається на порушення позивачем Присяги працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, фактично без перевірки обставин стосовно таких порушень.

Крім того, посилаючись на положення п.20.2 Інструкції, позивач зазначає, що його звільнення із займаної посади відбулось із порушенням порядку звільнення з органів прокуратури, оскільки оскаржуваний наказ від 04.08.2014 року прийнято відповідачем до закінчення службового розслідування, яке оформлено висновком від 19.08.2014 року.

Таким чином, як стверджує позивач, притягненню до дисциплінарної відповідальності має передувати службове розслідування та затвердження висновку про його результати, оскільки саме на підставі з'ясованих під час службового розслідування обставин і може бути застосовано дисциплінарне стягнення, а не навпаки.

До того ж, позивач зазначає, що за час роботи в органах прокуратури позивач сумлінно виконував свої службові обов'язки та жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Враховуючи усе вищевикладене, позивач стверджує, що для його звільнення з посади не було жодних передумов та законних підстав, а відтак позивача має бути поновлено на посаді та в органах прокуратури Одеської області, із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач надав до суду заперечення на адміністративний позов (т.1 а.с.180-184), в яких зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Як вказується у запереченнях, оскаржуваним наказом звільнено ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури за порушення Присяги працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та вчинення проступку, який порочить його як працівника прокуратури, а підставою для застосування такого виду дисциплінарної відповідальності та видання наказу слугувало те, що працівниками Генеральної прокуратури України 30.07.2014 року викрито ОСОБА_1 під час одержання неправомірної вигоди.

Відповідач зазначає, що за фактом вимагання та одержання від ОСОБА_5 16.07.2014 року та 30.07.2014 року неправомірної вигоди в загальному розмірі 838630 грн. за не проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №000109, в результаті яких можливе вилучення її майна, а також за закриття цього кримінального провадження внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та 31.07.2014 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 368 КК України. При цьому, як вказує відповідач, вказана подія набула суспільного резонансу, зокрема, у засобах масової інформації.

Таким чином, як зазначає відповідач, прокурор області дійшов висновку про те, що ОСОБА_1, обіймаючи посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області, в порушення вимог Закону України «Про прокуратуру» і Дисциплінарного статуту вчинив проступок, який порочить його як працівника прокуратури, шкодить авторитету органів прокуратури, дискредитує орган державної влади та ганьбить його репутацію. При цьому, відповідач вказує, що у даному випадку поняття «ганебний вчинок» є оціночною категорією, і рішення про визначення вчинку, скоєного підлеглим працівником, ганебним, належить керівнику прокуратури.

Отже, у запереченнях зазначено, що з урахуванням вимог Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України відповідачем прийнято обґрунтоване рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з органів прокуратури ОСОБА_1, і застосоване дисциплінарне стягнення відповідає ступеню вини та тяжкості проступку.

При цьому, як вказує відповідач, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що його вина у скоєнні злочину не доведена, досудове розслідування не закінчилось та обвинувальний акт не складався, оскільки вони не спростовують факту вчинення проступку та обґрунтованість видання наказу від 04.08.2014 року, так як звільнення з посади та органів прокуратури не пов'язується виключно цими обставинами.

Крім того, відповідач зазначає, що наказом Генерального прокурора України № 47 від 07.05.2014 року «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України» визнано таким, що втратив свою чинність наказ Генерального прокурора України № 20 від 06.03.2012 року, на який посилався позивач у своєму позові. При цьому, зважаючи на положення Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України № 47 від 07.05.2014 року, відповідач вказує, що розпорядженням прокурора області № 345 від 04.08.2014 року для з'ясування усіх обставин події одержання ОСОБА_1 неправомірної вигоди в загальному розмірі 838630 грн. за не проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, призначено проведення службового розслідування. Поряд з цим, відповідач, зважаючи на вимоги пункту 2 цієї Інструкції, зазначив, що метою проведення службового розслідування є саме з'ясування обставин ганебного вчинку та виявлення причин та умов, що їм сприяли, а також попередження таких вчинків серед інших працівників органів прокуратури. Отже, прокуратура області, на думку відповідача, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, відповідач стверджує, що доводи адміністративного позову про обов'язкове передування притягненню до дисциплінарної відповідальності службового розслідування або службової перевірки та затвердження висновку є безпідставними та не ґрунтуються на законі.

З огляду на безпідставність вимог про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, на думку відповідача також є необґрунтованими та не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 10.11.2014 року, постановленою на місці, судом до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_7, який згідно довідки від 31.10.2014 року займав посаду, на якій раніше працював ОСОБА_1 (т.1 а.с.69,72).

Водночас, зважаючи на надання з боку відповідача копії наказу №2893к від 11.12.2014 року щодо призначення на посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області ОСОБА_3, який згідно довідки відділу роботи з кадрами прокуратури області від 21.01.2015 року на даний час обіймає цю посаду, яку займав ОСОБА_1, ухвалою суду від 02.02.2015 року, занесеною до журналу судового засідання, судом на підставі положень ст. 53 КАС України залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 замість ОСОБА_7, оскільки рішення у справі може вплинути на права, інтереси або обов'язки саме цієї особи.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові та у наданих під час розгляду справи поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлений адміністративний позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях на адміністративний позов, письмових поясненнях та зважаючи на надані до суду докази.

Третя особа - ОСОБА_3 до судового засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи; жодних повідомлень про причини неприбуття до суду не надавав.

Таким чином, враховуючи, що третя особа був належним чином сповіщений про розгляд справи, враховуючи думку позивача та представника відповідача, суд згідно положень ст.128 КАС України розглядав справу за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, ознайомившись з запереченнями відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури з 14 березня 2006 року (т.1 а.с.122) та з 17 квітня 2014 року відповідно до наказу Прокуратури Одеської області № 699-к від 17.04.2014 року був призначений на посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області (т.1 а.с.152), яку обіймав до звільнення.

При цьому, в матеріалах справи міститься копія витягу з кримінального провадження №0000614 (т.1 а.с.221), з якого вбачається, що на підставі повідомлення (заяви) ОСОБА_5 10.07.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про підозру, зокрема, ОСОБА_1 згідно ч.4 ст.368 КК України, із зазначенням у фабулі про те, що працівники правоохоронних органів Одеської області вимагають від ОСОБА_5 неправомірну вигоду у розмірі 70000 доларів США за не притягнення її до кримінальної відповідальності, не проведення слідчих дій, в результаті яких можливе вилучення її майна, а також, за закриття кримінального провадження.

31.07.2014 року старшим слідчим в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України Кулеша П.В., за розглядом матеріалів кримінального провадження, внесеного 10.07.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000614 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.14, ч.4 ст.368 КК України та встановленням наявності достатніх доказів для підозри ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, відповідно до вимог ст.ст.42,276,277,278 КПК України винесено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, а саме в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди (т.1 а.с.215-220).

Судом встановлено, що 04.08.2014 року прокуратурою Одеської області виданий наказ № 1784к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», пунктом 1 якого вирішено звільнити старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області юриста 1 класу ОСОБА_1 із займаної посади та органів прокуратури Одеської області за порушення Присяги працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури (т.1 а.с.11,70-71,172).

З вказаним наказом позивач ознайомлений 07.08.2014 року, що підтверджується підписом позивача на копії цього наказу (т.1 а.с.71).

Водночас, як встановлено судом, з метою перевірки обставин, причин та умов скоєння позивачем ганебного вчинку, прокурором Одеської області, 04.08.2014 року прийнято розпорядження №345, яким зобов'язано комісію у складі, визначеному цим розпорядженням, провести службове розслідування обставин вчинення старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області ОСОБА_1 проступку, який порочить працівника прокуратури із зазначенням того, що висновок службового розслідування необхідно скласти до 18.08.2014 року (т.2 а.с.68-69).

При цьому, як встановлено судом, відповідно до розпорядження прокурора Одеської області від 04.08.2014 року № 345, комісією з представників (працівників) прокуратури Одеської області та Генеральної прокуратури України проведено службове розслідування обставин вчинення старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області ОСОБА_1 проступку, який порочить працівника прокуратури, за результатами якого 18.08.2014 року складено висновок службового розслідування, що затверджений прокурором Одеської області 19.08.2014 року (т.1 а.с.173-178), відповідно до якого, з урахуванням викладених у цьому висновку обставин, комісія дійшла до наступних висновків:

- вважати закінченим службове розслідування за фактом вчинення старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області ОСОБА_1 проступку, який порочить працівника прокуратури;

- визнати, що ОСОБА_1 порушив Присягу працівника прокуратури України, скоїв вчинок, який порочить його як працівника прокуратури та є несумісним з подальшим перебуванням на службі в органах прокуратури України;

- взяти до відома те, що наказом прокурора області №1784к від 04.08.2014 року за порушення Присяги працівника прокуратури, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади;

- відповідно до п.3.8 наказу Генерального прокурора №17 гн від 16.04.2014 року вирішити питання щодо дисциплінарної відповідальності начальника відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції прокуратури області Фуртата Г.О. за неналежний стан організації профілактичної роботи, що сприяло вчиненню ганебного вчинку;

- питання щодо відповідальності старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції прокуратури області Федюка О.Т. вирішити після прийняття кінцевого процесуального рішення у кримінальному провадженні №0000614 від 10.07.2014 року;

- вважати за необхідне звернути увагу заступників прокурора області, керівників структурних підрозділів апарату, міських, районних та прирівняних до них прокурорів на необхідність вжиття рішучих заходів щодо покращення профілактично-виховної роботи з особовим складом, запобігання скоєння підлеглими вчинків, що порочать звання працівника органів прокуратури, додержання Присяги працівника прокуратури, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури.

- копію висновку службового розслідування направити до Генеральної прокуратури України;

- з висновком ознайомити ОСОБА_1, старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції прокуратури області Федюка О.Т. та начальника цього відділу Фуртата Г.О.

З вказаним висновком службового розслідування позивач був ознайомлений 20.08.2014 року, що підтверджено його підписом на цьому висновку (т.1 а.с.178).

Не погодившись із прийнятим прокуратурою Одеської області наказом від 04.08.2014 року №1784к, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані Законом України «Про прокуратуру», Дисциплінарним статутом прокуратури України, Кодексом професійної етики та поведінки працівників прокуратури, наказом Генерального прокурора України № 47 від 07.05.2014 року «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба, це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Як вже зазначено судом, оскаржуваний наказ прийнято відповідачем на підставі ч.1 ст.8, п.5 ст.9, ст.11 Дисциплінарного статуту прокуратури України, ст.46, п.2 ч.2 ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру».

Статтею 46-2 Закону України «Про прокуратуру» встановлені підстави для звільнення працівників прокуратури. Так, відповідно до ч.1 цієї статті, прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Згідно ч.2 статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках: 1) недотримання пов'язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом; 2) порушення "Присяги працівника прокуратури" чи відмови від її прийняття; 3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них; 4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді; 5) припинення громадянства України; 6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; 7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Відповідно до ч.2 та 3 ст.46 Закону України «Про прокуратуру» особи, вперше призначені на посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур, слідчих прокуратури, приймають "Присягу працівника прокуратури" такого змісту: "Я, (прізвище, ім'я, по батькові) вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов'язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов'язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури. Усвідомлюю, що порушення присяги несумісне з подальшим перебуванням в органах прокуратури".

Прокурор і слідчий підписують текст прийнятої Присяги, яка додається до особової справи. Про прийняття Присяги вноситься запис у трудову книжку. Процедура прийняття Присяги визначається Генеральним прокурором України.

Судом встановлено, що 28.01.2011 року ОСОБА_1 підписано текст прийнятої ним Присяги працівника прокуратури відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про прокуратуру», яку додано до його особової справи (т.1 а.с.89) та про прийняття вказаної Присяги внесено запис у трудову книжку ОСОБА_1 (т.1 а.с.13-21).

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки працівника прокуратури закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, працівник прокуратури покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння працівником прокуратури проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету прокуратури та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Частиною 3 статті 48 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною радою України.

Приписами частини першої статті 2 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року N 1796-XII, встановлено, що працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя. Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства.

Стаття 3 вказаного Статуту визначає, що на підставі статті 48 Закону України "Про прокуратуру" цей Статут встановлює порядок заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини.

Відповідно до частини 1 статті 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Статтею 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України встановлено, що дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Відповідно до п.5 ст.12 Дисциплінарного статуту прокуратури України у разі вчинення працівником діяння, не сумісного з перебуванням на роботі в органах прокуратури, його звільнення проводиться незалежно від часу вчинення проступку.

Статтею 13 вказаного Статуту визначено, що про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ прокурора, який оголошується працівнику під розписку. Копія наказу додається до особової справи. З наказом можуть бути ознайомлені працівники відповідної прокуратури.

В свою чергу, ч.2 та ч.3 ст.48-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурори і слідчі прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури у своїй службовій діяльності та поза нею. Порушення прокурором і слідчим прокуратури вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 2 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, схваленого Всеукраїнською конференцією працівників прокуратури 28 листопада 2012 року та затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року № 123 визначено, що дія цього Кодексу поширюється на всіх працівників органів прокуратури, науково-навчальних закладів та інших установ прокуратури, які мають класні чини, а також стажистів на посадах прокурорів прокуратури або слідчих. Вимоги Кодексу є обов'язковими з моменту призначення на посаду та ознайомлення з його положеннями, про що робиться письмовий запис в особовій справі працівника прокуратури.

Положеннями ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, визначено, що працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.

У разі явного порушення закону, очевидцем якого став працівник прокуратури, він вживає усіх можливих, передбачених законодавством заходів для припинення протиправних дій та притягнення винних осіб до відповідальності.

Працівнику прокуратури слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Частиною 1 статті 30 вказаного вище Кодексу визначено, що відповідно до Закону України „Про прокуратуру" працівники прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Поряд з цим суд зазначає, що відповідно до п.7 ч.1 ст.15 Закону України „Про прокуратуру" Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов'язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.

Наказом Генерального прокурора України від 16.04.2014 №17 гн «Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за порушення прокурорсько-слідчим працівником Присяги працівника прокуратури невідкладно приймати рішення про звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 2 частини 2 статті 46-2 Закону України "Про прокуратуру" (п.3.9.).

При цьому, відповідно до п.2.1. цього наказу до ганебних вчинків, скоєних прокурорами чи слідчими, слід відносити кримінальні, корупційні правопорушення, порушення обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп'яніння, інші грубі порушення законів, Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

Проступком, який ганьбить честь та гідність, порочить працівників прокуратури, є дія чи бездіяльність, яка хоча і не є злочинною, але за своїм характером несумісна з високим званням прокурора і робить неможливим виконання ним своїх службових обов'язків; грубе порушення загальноприйнятних норм і правил поведінки, що принижує авторитет державної служби - органів прокуратури. Прокурори зобов'язані сприяти підвищенню позитивного іміджу та авторитету органів державної влади і прокуратури, зокрема, дорожити своїм ім'ям та статусом, не допускати та уникати ситуацій, що дискредитують орган держаної влади або ганьбить репутацію прокуратури.

У даному випадку поняття «ганебний вчинок» є оціночною категорією, і відповідно, рішення про визнання вчинку, скоєного підлеглим працівником, ганебним, належить керівнику прокуратури.

При цьому, як встановлено судом, оскаржуваний наказ № 1784к від 04.08.2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким звільнено позивача, прийнято відповідачем на підставі ч.1 ст.8, п.5 ст.9, ст.11 Дисциплінарного статуту прокуратури України, ст.46, п.2 ч.2 ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру», із посиланням у ньому на те, що: «Старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області юристом 1 класу ОСОБА_1, шляхом вимагання одержано від ОСОБА_5 16.07.2014 року та 30.07.2014 року неправомірну вигоду у загальному розмірі 838630 гривень за не проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0000109, в результаті яких можливе вилучення її майна, а також за закриття цього кримінального провадження. Працівниками Генеральної прокуратури України 30.07.2014 року його викрито під одержання неправомірної вигоди. За вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. ОСОБА_1 31.07.2014 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України. Вказана подія набула суспільного резонансу. Таким чином, ОСОБА_1, незважаючи на неодноразові вимоги Генерального прокурора України щодо запобігання вчиненню прокурорсько-слідчими працівниками ганебних вчинків, порушив Присягу працівника прокуратури України, ст. 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, скоїв вчинок, який порочить його, як працівника прокуратури та є несумісним з подальшим перебуванням на службі в органах прокуратури України».

Як зазначено відповідачем у запереченнях на позов, підставою для застосування такого виду дисциплінарної відповідальності та видання оскаржуваного наказу слугувало саме те, що працівниками Генеральної прокуратури України 30.07.2014 року викрито ОСОБА_1 під час одержання неправомірної вигоди.

Водночас, у своїх поясненнях на ім'я Прокурора Одеської області від 08.08.2014 року (т.2 а.с.35), позивач не заперечував факту знайомства із ОСОБА_5, та зокрема, зазначив, що ніяких коштів від ОСОБА_10 він для себе не отримував. При цьому, під час розгляду справи позивач зазначав, що від ОСОБА_10 він отримував раніше (у липні 2014 року) грошові кошти для передачі своєму близькому знайомому ОСОБА_11

З цього приводу суд зазначає, що позивач, будучи службовою особою, яка займає таке відповідальне становище, не заперечуючи під час розгляду справи факту взяття від ОСОБА_10 грошових коштів для передачі їх своєму знайомому ОСОБА_11, порушив, зокрема, вимоги ч.3 ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури. Водночас, слід наголосити на тому, що з боку Генеральної прокуратури України та Прокуратури Одеської області працівникам неодноразово наголошувалось про надзвичайну важливість додержання працівниками прокуратури належної поведінки як у побуті, так і в громадських місцях, а також неухильного дотримання обмежень і заборон, передбачених антикорупційним законодавством. При цьому, зверталась особлива увага на те, що прокурори та слідчі зобов'язані не допускати особистих позаслужбових стосунків, фінансових та ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність, скомпрометувати звання працівника прокуратури, не допускати дій, поведінки, які можуть зашкодити їх репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс (т. 1 а.с.187-193).

В свою чергу, на підтвердження того, що вказана подія набула суспільного резонансу, з боку відповідача до суду було надано відомості із загальнодоступної мережі «Інтернет» із публікацією щодо двох працівників прокуратури Одеської області, яких спіймали на великому хабарі, із датою відповідної публікації « 01.08.2014 року» (т.1 а.с.185-186) та відомості з офіційного веб-порталу Генеральної прокуратури із публікацією щодо двох працівників прокуратури Одеської області, яких викрито під час вчинення корупційного порушення із датою публікації « 31.07.2014 року» (т.2 а.с.135-136), що на думку суду, є вкрай негативним фактором для репутації та авторитету прокуратури Одеської області, та, безумовно, викликає негативний громадський резонанс.

При цьому, суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання позивача стосовно того, що на момент прийняття оскаржуваного наказу у відповідача були відсутні будь-які відомості щодо вироку, який набрав законної сили стосовно притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення ним діяння, передбаченого частиною 4 статті 368 Кримінального кодексу України, оскільки, по-перше, підставою для звільнення позивача за порушення Присяги працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури і вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури слугувало повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, а саме в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, що вже свідчить про вчинення позивачем ганебного вчинку, а по-друге, відсутність рішення суду, яке набрало законної сили по кримінальному провадженню, порушеному відносно позивача, не спростовує законність його звільнення за скоєння вчинку, який порочить його, як працівника прокуратури та є несумісним з подальшим перебуванням на службі в органах прокуратури України, оскільки вказана підстава звільнення є самостійною підставою для звільнення в числі інших, визначених статтею 46-2 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, відсутність обвинувального вироку суду у кримінальній справі не свідчить про відсутність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку та не є перешкодою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Виходячи із системного аналізу Закону України "Про прокуратуру", Дисциплінарного статуту прокуратури України, суд зазначає, що і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення працівником прокуратури як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Звільнення за порушення Присяги може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, як вбачається з викладеного, рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийнято після вручення позивачу повідомлення про підозру у вчиненні злочину, а також на підставі відомостей, які об'єктивно засвідчують порушення позивачем Присяги працівника прокуратури та скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.

При цьому, враховуючи зміст пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", який передбачає, що підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути порушення порядку його проведення, суд зазначає наступне.

Статтею 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України передбачено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Частиною 2 статті 30 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури визначено, що з'ясування обставин за фактом порушення проводиться згідно з вказівкою керівника відповідного органу прокуратури, у необхідних випадках проводиться перевірка за процедурою, передбаченою Дисциплінарним статутом прокуратури України та Інструкцією про порядок проведення службового розслідування в органах прокуратури України.

В свою чергу, позивач, зазначаючи про те, що його звільнення із займаної посади відбулось із порушенням порядку звільнення з органів прокуратури України, посилається на наказ Генерального прокурора України від 06 березня 2012 року № 20, яким затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України. Зокрема, позивач посилається на п.1.1 вказаної Інструкції, яким визначено, що службові розслідування проводяться у всіх випадках скоєння прокурорсько-слідчими працівниками корупційних кримінальних правопорушень, інших ганебних вчинків, вчинення ними або за їх участі дорожньо-транспортних пригод з тяжкими наслідками, порушення вимог щодо інформаційної безпеки, втрати службових документів, зброї та її застосування, за фактами здійснення неправомірного втручання у службову діяльність, посягань на життя, здоров'я, прокурорів і слідчих, а також у випадках їх загибелі.

Також, позивач зважає на вимоги п.7 даної Інструкції, яким визначено, що службове розслідування чи службова перевірка проводяться з відстороненням працівника від виконання службових обов'язків або без такого. Рішення про відсторонення працівника від виконання службових обов'язків приймається наказом Генерального прокурора України чи виконувача його обов'язків, а стосовно осіб, призначених на посаду за номенклатурою прокуратур обласного рівня, наказом керівника відповідної прокуратури чи виконувача його обов'язків.

При цьому, як зазначено представником відповідача, та не спростовано під час розгляду справи позивачем, підстави та порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України станом на момент виникнення спірних правовідносин (видання оскаржуваного наказу) було врегульовано Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженою Наказом Генерального прокурора України від 07 травня 2014 року № 47 (далі - Інструкція). Копія вказаного наказу та Інструкції представником відповідача надано до суду для приєднання до матеріалів справи (т.2 а.с.1-7).

Відповідно до п.1.1 цієї Інструкції, службові розслідування можуть проводитись у випадках скоєння прокурорсько-слідчими працівниками ганебних вчинків, вчинення ними або за їх участі дорожньо-транспортних пригод з тяжкими наслідками, втрати зброї та її застосування, за фактами неправомірного втручання у їхню службову діяльність, посягань на життя, здоров'я, прокурорів і слідчих, а також у випадках їх загибелі.

Пунктом 1.3 Інструкції визначено, що службові перевірки можуть проводитися за іншими фактами недотримання Присяги працівника прокуратури, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, втрати службових документів та посвідчень, розголошення службової інформації, а також, порушень виконавської дисципліни, вчинення дисциплінарних проступків, адміністративних правопорушень, не пов'язаних з корупційними діяннями та ганебними вчинками.

Метою службових розслідувань та службових перевірок є повне, об'єктивне і всебічне з'ясування обставин надзвичайних подій, ганебних вчинків та правопорушень, скоєних за участі працівників органів прокуратури, виявлення причин і умов, що їм сприяли, зміцнення службової дисципліни та попередження негідних вчинків серед особового складу (п.2 Інструкції).

Відповідно до п.4.1 Інструкції про призначення службового розслідування чи службової перевірки уповноважені керівники органів прокуратури видають розпорядження, у якому визначаються одноособове або комісійне проведення розслідування чи перевірки, голова та члени комісії, мета, дата початку та закінчення розслідування або перевірки.

Згідно п.6 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України приводами для проведення службового розслідування чи службової перевірки можуть бути, в тому числі: повідомлення у засобах масової інформації, повідомлення органів досудового слідства та суду.

Службове розслідування чи службова перевірка проводяться з відстороненням працівника від виконання службових обов'язків або без такого (п.7 Інструкції).

Таким чином, як вбачається з викладеного, п.1.1 Інструкції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного наказу містить диспозитивний принцип стосовно проведення службового розслідування відносно працівника прокуратури, та не має зобов'язального характеру.

Тобто, у чинному законодавстві відсутні приписи щодо обов'язковості проведення службового розслідування (перевірки) для притягнення працівника прокуратури до дисциплінарної відповідальності.

Отже, за наявності обставин, які засвідчують вчинення особою проступку, який порочить її як працівника прокуратури, дисциплінарне стягнення може бути застосовано до працівника без проведення службового розслідування (перевірки).

З огляду на викладене, судом не береться до уваги твердження позивача відносно того, що його звільненню з органів прокуратури повинно було перебувати службове розслідування із прийняттям за результатом проведення, висновку службового розслідування.

При цьому, відповідач під час розгляду справи зазначив, що в даному випадку потреби у проведенні службового розслідування щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не існувало, оскільки підставою для видання 04.08.2014 року оскаржуваного наказу та звільнення позивача з посади слугувало саме скоєння ОСОБА_1 проступку, який ганьбить його як працівника прокуратури.

Водночас, як стверджували представники відповідача під час розгляду справи, службове розслідування було призначено розпорядженням прокурора Одеської області від 04.08.2014 року та проведено лише з метою з'ясування обставин вчинення даного ганебного вчинку з боку позивача, який порочить працівника прокуратури, виявлення причин та умов, що йому сприяли, зміцнення службової дисципліни і попередження негідних вчинків серед особового складу.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що висновки даного службового розслідування підтверджують вчинення позивачем проступку, який порочить його як працівника прокуратури та порушення ним Присяги працівника прокуратури, але вони не були підставою для його звільнення, а використовувались лише для виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню проступку, який порочить працівника прокуратури.

Отже, в даному випадку, суд вважає необґрунтованими та безпідставними твердження позивача про те, що звільнення позивача із займаної посади та органів прокуратури відбулось до закінчення службового розслідування, що, на думку позивача, є грубим порушенням порядку звільнення з органів прокуратури та трудових прав позивача, оскільки, проведення службового розслідування не мало обов'язкового характеру, а проводилось це службове розслідування лише з метою з'ясування обставин вчинення даного ганебного вчинку з боку позивача, який порочить працівника прокуратури, виявлення причин та умов, що йому сприяли, зміцнення службової дисципліни і попередження негідних вчинків серед особового складу.

Вказані посилання відповідача в частині проведення службового розслідування узгоджуються із п.6.10. наказу Генерального прокурора України від 16.04.2014 №17 гн «Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), яким визначено вивчати причини та умови, які сприяли скоєнню прокурорами чи слідчими ганебних вчинків, неправомірному втручанню у службову діяльність та перешкоджанню виконання ними службових обов'язків, посягань на їх життя, здоров'я та майно, вживати заходів до їх усунення.

Крім того, не заслуговують на увагу суду твердження позивача про те, що всупереч приписам Інструкції (від 06 березня 2012 року № 20), позивача на час службового розслідування не було відсторонено від виконання службових обов'язків, а протиправно звільнено із займаної посади, оскільки як вже встановлено судом, в даному випадку, проведення службового розслідування та відсторонення працівника від виконання службових обов'язків згідно приписів наведеного законодавства не є обов'язком керівника.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не було допущено порушень діючої Інструкції при призначенні і проведенні вказаного службового розслідування, а також, щодо процедури звільнення позивача.

При цьому, доводи позивача (в обґрунтування неправомірності прийняття оскаржуваного наказу) стосовно відсутності реєстрації в Прокуратурі Одеської області повідомлення про підозру відносно позивача, наявності судових рішень про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_12 на користь родичів ОСОБА_11 суми грошових коштів, суд не бере до уваги, оскільки, по-перше, відсутність реєстрації повідомлення про підозру, винесеного старшим слідчим в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України, за наявності такої підозри в матеріалах службового розслідування обставин вчинення ОСОБА_1 ганебного вчинку, яке надійшло факсимільним зв'язком 04.08.2014 року (як зазначив відповідач, безпосередньо до прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних (з дислокацією в прокуратурі Одеської області) управліннях внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_13П.), жодним чином не свідчить про його відсутність у відповідача на момент прийняття оскаржуваного наказу від 04.08.2014 року, а по-друге, вказані судові рішення жодним чином не встановлюють та не підтверджують обставини, які підлягали з'ясуванню та встановленню під час розгляду даної адміністративної справи.

Усі інші доводи позивача, на які він посилався під час розгляду справи, в тому числі, щодо винесення відповідачем оскаржуваного наказу пізніше, ніж 04.08.2012 року, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, за відсутності надання з боку позивача належних доказів на підтвердження таких посилань. При цьому, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення щодо звільнення позивача діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, та як суб'єкт владних повноважень під час розгляду справи довів суду правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного наказу від 04.08.2014 року №1784к "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", у зв'язку із чим вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу від 04.08.2014 року №1784к "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" задоволенню не підлягають.

Враховуючи правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, також не підлягають задоволенню похідні вимоги позивача в частині поновлення на посаді та в органах прокуратури і в частині стягнення з прокуратури Одеської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 14, 70, 71, 72, 79, 86, 94, 128, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 15.04.2015 року.

Суддя О.М. Соколенко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

15 квітня 2015 року.