Справа № 804/2551/15
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2015 р. Справа № 804/2551/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Неклеса О.М.,
при секретарі судового засідання Колесник І.О.,
представника позивача Самоткана Є.В.,
представника відповідача Василенка О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НК Газсервіс» до Криворізької північної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Дослідивши письмові докази по справі та заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «НК Газсервіс» зареєстроване як юридична особа 06.03.2006 р., знаходиться на податковому обліку в Криворізькій північній ОДПІ; є платником податку на додану вартість. Основним видом економічної діяльності підприємства є роздрібна торгівля пальним.
Криворізькою ОДПІ у період з 16.09.2014 р. по 22.09.2014 р. проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «НК Газсервіс» щодо дотримання вимог податкового законодавства і правильності нарахування та сплати податку на додану вартість під час здійснення фінансово-господарських відносин з контрагентом ПП «Нафтатранссервіс» за період з 01.03.2014 р. по 31.03.2014 р.
За результатами перевірки відповідачем складено акт від 23.09.2014 р. № 161/04-83-22-02/34062908, за висновками якого відповідачем встановлено порушення позивачем: п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п.198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 ПК України, в результаті чого ТОВ «НК Газсервіс» завищено податковий кредит за березень 2014 р. на суму ПДВ 277902, 74 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що 03.01.2013 р. ТОВ «НК Газсервіс» (покупець) з ПП «Нафтатранссервіс» (постачальник) укладено договір № Д-03-0301, за умовами якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти та газ (товар), номенклатура, кількість, ціна та строки поставки якого визначені в товарних накладних, які є його невід'ємною частиною.
На виконання вказаного договору за період березень 2014 р. ПП «Нафтатранссервіс» поставлено на адресу ТОВ «НК Газсервіс» нафтопродукти та газ, приймання-передачу яких оформлено видатковими накладними. Транспортування товару здійснювалось на умовах DAP силами та за рахунок ПП «Нафтатранссервіс», на підтвердження чого позивачем надано копії товарно-траспортних накладних. Розрахунки за поставлені нафтопродукти та газ здійснювались на підставі рахунків ПП «Нафтатранссервіс», суду надано копії банківських виписок. З метою відображення господарський операцій в податковому обліку ПП «Нафтатранссервіс» виписано позивачу відповідні податкові накладні.
31.01.2014 р. між ТОВ «НК Газсервіс» (покупець) з ПП «Нафтатранссервіс» (продавець) укладено договір на відпуск нафтопродуктів та газу по талонам № Т-01-3101, за умовами якого продавець зобов'язується відпускати покупцю нафтопродукти та газ у мережі АЗС продавця по талонам, а покупець - оплачувати продавцю їх вартість у строки та розміри, вказаних у специфікації на кожну окрему партію. Пунктами 2, 4 розділу 1 договору визначено, що на отримання нафтопродуктів та газу продавець видає, а покупець отримує по довіреності, видатковій накладній талони по видам та кількістю нафтопродуктів та газу, які будуть отоварені в момент пред'явлення талонів на АЗС. Місцем зберігання нафтопродуктів є АЗС продавця. Договором передбачено здійснення оплати шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця.
На виконання вказаного договору за період березень 2014 р. ПП «Нафтатранссервіс» поставлено на адресу ТОВ «НК Газсервіс» нафтопродукти та газ, на підтвердження чого суду надано копії податкових накладних, видаткових накладних, рахунків, виписок банку, специфікацій за договором, документи щодо подальшої реалізації придбаного товару.
Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.
Підпунктом 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Фактичність виконання позивачем договорів поставки з ПП «Нафтатранссервіс» та рух активів підтверджується наступними первинними документами: договорами, видатковими накладними, податковими накладними, товарно-транспортними накладними, рахунками, специфікаціями за договором, копії яких долучені до матеріалів адміністративної справи. Рух активів підтверджується банківськими документами. Також, позивачем до перевірки та до суду надано копії паспортів якості та сертифікатів відповідності на нафтопродукти та газ, який поставлявся; журналів обліку надходження нафтопродуктів на АЗС позивача; нефіскальних чеків, що підтверджують оприбуткування товару через РРО.
Посилання на подані позивачем до перевірки документи містяться в акті перевірки від 23.09.2014 р. № 161/04-83-22-02/34062908.
Судом встановлено, що згідно штатного розкладу за І квартал 2014 р. в штаті ТОВ «НК Газсервіс» перебувало 122 працівники, що підтверджується податковою звітністю підприємства та безпосередньо зазначено в акті перевірки.
З матеріалів справи вбачається, що позивач в своїй діяльності використовую власні основні засоби - комплекс будівель та споруд для обслуговування автомобілів газовим обладнанням (виробнича база), що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Конституційна, 7-В.
На підставі договору оренди нерухомого майна від 01.01.2014 р. з ТОВ «АГОРА-2007» позивач орендує АЗС загальною площею 1938 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Косіора, 117.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку щодо наявності фізичної, технічної можливості ТОВ «НК Газсервіс» для здійснення господарської діяльності та її доцільності.
Судом також встановлено, що придбаний у ПП «Нафтатранссервіс» товар було реалізовано позивачем покупцям ФОП ОСОБА_3, ТОВ «Укртрансстивідорінг», ТОВ «Зеленодольський комбінат», на підтвердження чого позивачем до матеріалів справи надано копії договорів та первинних документів.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем не доведено безтоварність господарських операцій ТОВ «НК Газсервіс» з контрагентом - постачальником ПП «Нафтатранссервіс».
Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Необхідними умовами для висновку про нікчемність угоди згідно до ст. 207 ГК України та ст. 228 ЦК України є доведення факту наявності завідомо суперечної інтересам держави та суспільства мети укладення угоди сторонами, а також наявність вини у формі умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Інтерес держави і суспільства у сплаті суб'єктами оподаткування податків випливає з обов'язку кожного сплачувати податки і збори, закріпленому в ст. 67 Конституції України та законах України про оподаткування.
Отже, суб'єктний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними належними засобами доказування.
Відповідачем не було додано жодних документів, які б підтверджували завищення податкового кредиту позивачем.
Щодо висновків акту перевірки вчинення позивачем правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених підприємством при придбані та продажу товарів (послуг), суд зазначає, що єдиним допустимим засобом доказування нереальності правочину, вчиненого між суб'єктами господарювання може бути лише судове рішення, яким встановлена недійсність такого правочину.
З огляду на встановлені обставини у справі та наведені норми законодавства, угоди, які укладені між ТОВ «НК Газсервіс» з контрагентом - постачальником ПП «Нафтатранссервіс» оформлені належним чином; спірні правочини не визнані судом недійсними і їх недійсність прямо не встановлена законом, у зв'язку з чим існує презумпція правомірності правочину; правочини з поставки товарів та купівлі - продажу виконані сторонами.
Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно до п. п. 198.2, 198.3 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193. 1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
У відповідності до п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються обов'язкові реквізити визначенні даною статтею. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів, послуг.
Пункт 198.6 ст. 198 ПК України встановлює, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Отже, правомірність формування платником податку податкового кредиту визначається фактичним проведенням операцій платником податку зі своїми безпосередніми контрагентами, які оформлені належними документами.
Щодо посилань податкового органу на заповнення товарно-транспортних накладних не в повному обсязі в порушення Закону України «Про автомобільний транспорт» та Наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363 «Про затвердження правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні», суд зазначає, що за умовами договорів з контрагентом позивача, поставка товару здійснювалась власним транспортом продавця, водіями, які перебувають у штаті ПП «Нафтатранссервіс» та транспортними засобами ПП «Нафтатранссервіс». Не дослідження відповідачем питання щодо фактичних умов поставки товарів потягло за собою помилковість висновків контролюючого органу щодо не підтвердження фактичної передачі та транспортування придбаного товару від продавця-постачальника до покупця. Поряд з цим, позивачем надано до суду товарно-транспортні накладні, складені контрагентами позивача.
Згідно п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363 (далі - Правила № 363) товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Досліджуючи в судовому засіданні подані позивачем товарно-транспортні накладні, судом встановлено, що в них зазначено: автомобіль перевізника, автопідприємство, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, пункт навантаження, пункт розвантаження, прізвище водія, відомості про вантаж, загальну суму відпущеного товару із зазначенням прізвищ, скріплених їх підписами та печатками позивача з підприємством-постачальником.
З огляду на викладене, у суду відсутні підстави вважати, що подані товарно-транспортні накладні, складені ПП «Нафтатранссервіс», не підтверджують фактичне транспортування та отримання товарно-матеріальних цінностей до позивача.
Поряд з цим, суд зазначає, що за наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів та подальший їх продаж, неналежне оформлення такого документу як дорожній лист вантажного автомобіля або товарно-транспортна накладна, не може бути єдиною підставою для висновків про відсутність документального підтвердження податкового кредиту та підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки відповідною транспортною документацією обов'язково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не послуги з придбання ТМЦ. Сама по собі відсутність документів на транспортне перевезення обумовленого договорами товару або неналежне оформлення вказаних документів не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач формував свої витрати та податковий кредит у перевіряємому періоді на підставі первинних документів та податкових накладних, які відповідають встановленим для них вимогам, своєчасно та в межах проведених господарських операцій. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що позивач склав свою податкову звітність з податку на додану вартість без відповідного підтвердження первинними документами.
Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно ч. 2 ст. 3 Закону № 996 бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством; фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Як зазначено в ч. 1 ст. 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Відповідачем не спростовано факт належного оформлення первинних документів, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит по операціях з придбання товарів у ПП «Нафтатранссервіс»
Задовольняючи адміністративний позов, суд виходить із того, що об'єктом оподаткування є певна операція між конкретними суб'єктами господарювання, яка має бути підтверджена необхідними первинними документами.
Підставою для отримання платником податків права на отримання податкових переваг є наявність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій.
Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами, що в свою чергу в певній мірі свідчить про реальність таких операцій.
Отже, операції, що формують податковий кредит для цілей визначення оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Суд доходить висновку, що наявними в матеріалах справи первинними документами спростовуються висновки Криворізької північної ОДПІ щодо нереальності господарських відносин та відсутності об'єктів оподаткування та неможливість реального здійснення ТОВ «НК Газсервіс» операцій по ланцюгу з постачальником ПП «Нафтатранссервіс».
В судовому засіданні представниками позивача доведено обґрунтованість віднесення до податкових зобов'язань суми податку на додану вартість 277902, 74 грн., яку не визнала податкова інспекція. Чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів. Платник податків не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань.
Відповідно до ст. ст. 46-49 ПК України, ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.
Якщо контрагенти позивача в подальшому не дотримувалися у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб. Зазначені обставини не є підставою для нарахування позивачу додаткових платежів у разі якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо віднесення сплачених сум до витрат і має всі необхідні для цього документальні підтвердження.
З проведеного судом аналізу первинних документів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що позивачем правомірно сформований податковий кредит з податку на додану вартість у сумі 277902, 74 грн. за березень 2014 р.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідачем не доведено правомірності прийнятого рішення всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, в той час як докази, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, є законними, допустимими, обґрунтованими, такими, що відповідають дійсним обставинам справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Таким чином, документально підтверджені позивачем судові витрати - судовий збір сплачений згідно платіжного доручення № 304 від 06.02.2015 р. у розмірі 487, 20 грн. підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НК Газсервіс» судовий збір у розмірі 487, 20 грн.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, визначені ст. 186 КАС України та набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено 06.03.2015 р.

Суддя О.М. Неклеса