Справа № 823/693/15
Суддя: В.І. Коваленко
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року справа № 823/693/15

16 год. 11 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Коваленка В.І.,

за участю секретаря - Савости С.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Руденко Л.І.,

представника третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Соснівський районний відділ в м. Черкаси управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Соснівський районний відділ в м. Черкаси управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області №58 о/с від 06.03.2015р. в частині звільнення з ОВС в запас ЗС України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення капітана міліції ОСОБА_1 - оперуповноваженого СКР Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області, з 06.03.2015р.

- поновити капітана міліції ОСОБА_1 - оперуповноваженого СКР Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області, з 06.03.2015р. із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наведеним наказом звільнений з військової служби на підставі поданого ним рапорту. Однак рапорт про своє звільнення ним написаний під тиском вищестоящого керівництва, а тому волевиявлення не було вільним. Рапорт написано 6 березня 2015 року під час перебування на службі, із зазначенням дати написання 3 березня 2015 року, як на тому наголошував керівник. Причини які позивач зазначив як підставу звільнення вказані також зі слів керівництва, які позивач не вважає ґрунтовними, оскільки працював в органах внутрішніх справ більше 10 років, і увесь цей час його влаштовували і заробітна плата, і графік роботи. Позивач вважає, що не міг написати рапорт 3 березня 2015 року про звільнення з 6 березня 2015 року та вийти на чергування в день звільнення.

З урахуванням наведеного позивач зазначає, що не мав ні наміру, ні бажання залишати службу в органах внутрішніх справ. Ним зазначено коротший, ніж три місяці, строк звільнення з посади. Підстави написання рапорту про звільнення відповідачем не з'ясовувались, бесіда щодо звільнення не проводилась, поважність причин, що перешкоджають виконанню позивачем своїх посадових обов'язків не з'ясовувались. Як наслідок, позивача позбавлено можливості повідомити кадрову комісію про відкликання рапорту та запобігти звільненню.

Крім того, як вказує позивач, станом на 12 березня 2015 року його не ознайомлено з наказом про звільнення, а тому маючи намір продовжувати службу в органах внутрішніх справ, 12 березня 2015 року позивач подав до УМВС в Черкаській області рапорт про відкликання рапорту про звільнення від 03.03.2015р. та зазначив, що бажає продовжувати службу в органах внутрішніх справ. На думку позивача подання вказаного рапорту свідчить про бажання продовжувати службу, є безумовною підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі.

На підставі наведеного позивач вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити.

Відповідач подав заперечення проти адміністративного позову, в яких зазначив, що 03 березня поточного року капітан міліції ОСОБА_1 звернувся до начальника УМВС з рапортом про його звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням, мотивуючи своє рішення низькою заробітною платою, ненормованим робочим днем та роботою у вихідні і святкові дні.

В рапорті про звільнення ОСОБА_1 зазначив дату звільнення - 06.03.2015р., просив звільнити його терміново, без попереджувального терміну, передбаченого Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114 (далі - Положення). В рапорті про звільнення ОСОБА_1 просив питання його звільнення розглянути без його присутності на кадровій комісії. Ця дата погоджена з керівництвом Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області, тим самим сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк. Крім того, ОСОБА_1 підтвердив свій намір про звільнення 06.03.2015р., отримавши в цей день трудову книжку.

Як стверджує відповідач, про факт подання рапорту про звільнення під тиском вищестоящого керівництва позивач не повідомляв. Необґрунтованість твердження про примус керівництва здійснити позивачем відповідну дію слугує та обставина, що в період з 03.03.2015р. до теперішнього часу за захистом свого порушеного права він не звертався. Також не може бути належним доказом протиправного звільнення позивача з ОВС 06.03.2015р. та обставина, що позивач в цей день заступив на чергування, оскільки день звільнення - це останній робочий день, а тому перебування на службі в робочий день це обов'язок, а не порушення.

На думку відповідача, звернення позивача 12.03.2015р. не може розцінюватись як вимога про відкликання рапорту від 03.03.2015р., позаяк наказ УМВС від 06.03.2015 № 58о/с щодо його звільнення за своїм змістом є правовим актом індивідуальної дії та вичерпує свою дію його виконанням, а тому в подальшому не можливе внесення змін в наведений наказ.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечила з мотивів, викладених у запереченнях на адміністративний позов.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до такого висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15.08.2004р.

Позивач 03.03.2015р. подав начальнику УМВС України в Черкаській області рапорт, в якому просив з 06.03.2015р. звільнити його з органів внутрішніх справ за власним бажанням в зв'язку з низьким рівнем заробітної плати, ненормованим робочим днем, роботою у вихідні та святкові дні. Крім того, просив звільнити його терміново без попереджувального терміну, передбаченого Положенням, розглянути питання про звільнення на кадровій комісії без його участі, зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється та йому роз'яснено наслідки такої відмови.

На підставі рапорту позивача т.в.о. начальника Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області полковник міліції Вільганюк О.А. звернувся з поданням до начальника УМВС України в Черкаській області про звільнення позивача за власним бажанням.

Наказом начальника УМВС України в Черкаській області №58о/с від 06.03.2015р. капітана міліції ОСОБА_1 - оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області 06.03.2015р. звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 "ж" Положення (за власним бажанням).

Як встановлено в судовому засіданні, позивач в день звільнення отримав трудову книжку.

Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить з того, що згідно підпункту "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Згідно з пунктом 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд переконаний, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, зокрема, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів та іншого.

Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача відповідачем наказу про звільнення позивача зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку є правомірною, оскільки таке прохання міститься у рапорті позивача про звільнення.

Наведена правова позиція відображена в постановах Верховного Суду України від 24.06.2014р. у справі №21-241а14 та від 14.10.2014р. у справі №21-299а14, яка згідно абзацу 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає обов'язковому врахуванню судом.

У відповідності до абзацу 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд також приймає до уваги, що звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення можливо при наявності двох обов'язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Судом встановлено, що у рапорті від 03.03.2015р. позивач виклав своє бажання звільнитись та зазначив причини, які на його думку перешкоджають подальшому проходженню служби в органах внутрішніх справ, а саме: низький рівень заробітної плати, ненормований робочий день, робота у вихідні та святкові дні.

Суд переконаний, що відповідач позбавлений можливості визнати вказані причини не поважними та відмовити у звільненні, зобов'язавши позивача продовжувати службу проти його волі, оскільки це є порушенням частини 1 статті 43 Конституції України - права позивача на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

При цьому, зазначення позивачем у своєму рапорті від 03.03.2015р. про розгляд питання про звільнення на кадровій комісії без його участі виключає необхідність проведення з останнім співбесіди для визначення ступеня поважності наведених ним причин звільнення.

З метою з'ясування тверджень позивача про його примушування керівництвом написати рапорт про звільнення, судом допитано в судовому засіданні співробітників, які працювали з позивачем: старшого оперуповноваженого карного розшуку Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області ОСОБА_8, оперуповноважених карного розшуку Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

В судовому засіданні свідки пояснили, що досить тривалий час знайомі з позивачем, постійно спілкуються, однак позивач до моменту свого звільнення не повідомляв про свої наміри звільнитись зі служби в органах внутрішніх справ та при зустрічі пояснив, що подав рапорт про звільнення на вимогу керівництва. На запитання суду чи можуть свідки підтвердити факт примушування позивача керівними посадовими особами Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області написати рапорт про звільнення, свідки зазначили, що не були присутніми під час написання позивачем вказаного рапорту.

Проаналізувавши зазначені свідчення, суд приходить до висновку, що свідки не підтвердили факт примушування позивача написати рапорт про звільнення. Разом з тим, неповідомлення позивачем знайомим щодо можливого звільнення зі служби не є доказом вжиття керівними посадовими особами Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області заходів примусу до позивача з метою його схилення до написання рапорту про звільнення за власним бажанням.

Суд критично оцінює посилання позивача на подання 12.03.2015р. рапорту про відкликання попереднього рапорту від 03.03.2015р., як безумовну підставу його поновлення на роботі та доказ відсутності намірів і бажання припинити службу, оскільки наказ про його звільнення видано 06.03.2015р., який є актом індивідуальної дії та вичерпав свою дію його виконанням.

В контексті наведеного суд зазначає, що в силу положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши положення чинного в Україні законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач не має повноважень скасовувати виданий ним наказ про звільнення працівника.

Суд також зазначає, що названий рапорт позивача від 12.03.2015р. не є доказом відсутності намірів про звільнення, оскільки після закінчення 21.03.2015р. амбулаторного лікування у другій Черкаській міській поліклініці, що підтверджено довідкою №40 від 11.03.2015р., позивач не вийшов на роботу.

Щодо виходу позивача на роботу в день звільнення 06.03.2015р., суд погоджується з позицією відповідача, що останній робочий день є днем звільнення працівника, що відповідає положенням статті 116 Кодексу законів про працю України, а тому твердження позивача, що він не міг працювати в цей день є безпідставними.

Таким чином в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача, що рапорт про звільнення ним написаний під тиском керівництва Соснівського РВ в м. Черкаси та УМВС України в Черкаській області. Натомість відповідачем доведено правомірність оскаржуваного наказу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, зважаючи, що відповідач довів правомірність прийнятого ним наказу, суд не знаходить підстав для задоволення адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 160, 162, 167, 256, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Соснівський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строки та порядку передбаченому статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Коваленко

Повний текст постанови виготовлено 14.04.2015р.