Справа № 2а/709/10/12
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року Справа № 9104/115043/12

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Середньоводянської сільської ради третя особа міськрайонне управління Держкомзему в м Рахові та Рахівському районі Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Середньоводянської сільської ради в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Середньоводянської сільської ради від 28.08.2011 року № 46 «Про розгляд протесту прокурора на рішення сесії Середньоводянської сільської ради народних депутатів від 22.02.1992 року за № 448 «Про відведення земельних ділянок у довічне успадковуване володіння».

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що його батькові, ОСОБА_2, рішенням Середньооводянської сільської ради від 22 лютого 1992 р. надано земельну ділянку в АДРЕСА_1 для особистого користування у довічне успадковуване володіння, шляхом заміни на земельну ділянку в ур. Чуга.

Відповідно до норм Земельного кодексу УРСР від 18.01.1990 р. перебування земельної ділянки в довічному успадковуваному володінні надавало громадянам-землекористувачам право передачі земельних ділянок у спадщину як за законом, так і за заповітом.

Після внесення змін і доповнення до Земельного кодексу Української РСР та викладення його в новій редакції (введеній в дію 15.03.92р.) надання права довічного успадковуваного володіння не передбачалось, однак підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.90 № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» визначалось, що громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.92 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

До моменту смерті ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1.) земельна ділянка, що розташована за адресою АДРЕСА_1 - належала ОСОБА_2 на праві довічного успадковуваного володіння, після його смерті дане право перейшло до ОСОБА_1, як спадкоємця ОСОБА_2

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Крім того, у пункті 5 мотивувальної частини рішення № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Враховуючи, що індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки, одностороннє скасування радами цих актів порушує право зазначених осіб.

Також апелянт зазначає, що його батькові на підставі рішення від 22 лютого 1992 року за № 448 була відведена земельна ділянка. Таким чином це рішення є ненормативним правовим актом одноразового застосування і вичерпало свою дію фактом його використання, а тому не може бути в подальшому скасоване самою Середньоводянською сільською радою.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. № 7-рп/2009 орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, Конституційний Суд України визнав право органу місцевого самоврядування скасовувати свої рішення, однак лише ті, підстава на скасування яких закріплена законодавчо, тобто, якщо орган місцевого самоврядування наділений відповідно до Конституції і законів України юрисдикційними повноваженнями стосовно таких актів. В тексті зазначеного рішення Конституційного Суду України наведено законодавчі акти, які надають право органу місцевого самоврядування скасовувати своє рішення. При цьому Земельний кодекс України, як спеціальний закон, який регулює земельні відносини, підстав для скасування власного рішення органу місцевого самоврядування не містить, повноваженнями щодо скасування рішень із земельних питань органи місцевого самоврядування - не наділяє і вказує, що припинення права землекористування провадиться в судовому порядку.

Тому апелянт вважає, що відповідач прийняв оспорюване рішення безпідставно та з перевищенням своїх повноважень - право скасування рішення на підставі якого він набув право довічного успадковуваного володіння належить виключно суду.

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, а тому колегія суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням десятої сесії двадцять першого скликання 22.02.1992 року за № 448, Середньоводянська сільська рада народних депутатів надала у довічне успадковане володіння батькові позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 земельну ділянку для особистого користування, шляхом заміни з АДРЕСА_1. 22 серпня 2011 року прокурором Рахівського району до Середньоводянської сільської ради подано протест, в якому прокурор Рахівського району, вимав скасувати рішення десятої сесії двадцять першого скликання Середньоводянської сільської ради народних депутатів № 448 від 22.02.1992 року «Про відведення земельних ділянок у довічне успадковане володіння…», в частині надання земельної ділянки для особистого користування ОСОБА_3, мешканцю АДРЕСА_2 та заміни земельної ділянки для особистого користування з ур. Чуга в ур. Ла Пунць. Протест винесено на розгляд сьомої сесії шостого скликання Середньоводянської сільської ради на 28 серпня 2011 року. Рішенням за № 46 від 28.08.2011 року Середньоводянська сільська рада Рахівського району Закарпатської області протест прокурора задовольнила, скасувала рішення десятої сесії двадцять першого скликання Середньоводянської сільської ради народних депутатів № 448 від 22.02.1992 року «Про відведення земельних ділянок у довічне успадковане володіння…», в частині надання земельної ділянки для особистого користування ОСОБА_3, мешканцю АДРЕСА_2 та заміни земельної ділянки для особистого користування з ур. Чуга в ур. Ла Пунць.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції вважав, що Середньоводянська сільська рада, виносячи рішення за № 46 від 28 серпня 2011 року, діяла в межах чинного законодавства, та не виходила за межі своїх повноважень.

Проте колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується.

У даній спірній ситуації колегія суддів вважає, що при прийнятті спірного рішення відповідач істотно порушив вимоги чинного законодавства, оскільки відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, згідно якої, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пункт. 15 ст. 26 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає однозначне визначення виключної компетенції ради, яка лише на своїх пленарних засіданнях має право скасовувати акти своїх виконавчих органів, які не відповідають Конституції чи Законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим в межах її повноважень.

Також поза увагою суду першої інстанції залишено Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 за № 7-рп/2009 «У справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування). Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, тому постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права і висновки суду не відповідають обставинам справи, а позовні вимоги задовольнити.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2012 року у справі № 709/2601/2011 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Середньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області № 46 від 28 серпня 2011 року «Про розгляд протесту прокурора на рішення сесії Середньоводянської сільської ради народних депутатів від 22.02.1992 року за № 448 «Про відведення земельних ділянок у довічне успадкувуване володіння, для будівництва житлових будинків, госпспоруд, гаражів, дач та ін.., для особистого користування, створення селянських та фермерських господарств».

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин