Справа № 2а/1570/3885/12
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2015 р. м. Київ К/800/10846/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.,

Малиніна В.В.,

Пасічник С.С.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним рішення, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23.03.2011 року № 276-11 нечинним та зобов'язання надати ОСОБА_4 статус біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року залишено без змін постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року.

Позивач ОСОБА_4 не погодився з постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року і звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4 є громадянином Гвінеї (Конакрі), проживав в країні постійного проживання: Гвінея (Конакрі), м. Конакрі , комуна Ратома, вул. Бамбету. За національністю є гвінеєць, пуля. За віросповіданням мусульманин-суніт.

02.02.2010 року позивач подав заяву до Управління міграційної служби в Одеській області з проханням надати статус біженця.

Згідно наказу №13 від 23.02.2010 року управління міграційної служби в Одеській області вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця.

14 травня 2010 року начальником управління міграційної служби в Одеській області І.П. Супруновським складено висновок органу міграційної служби щодо відмови в наданні статусу біженця ОСОБА_4, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців».

В зазначеному вище висновку зазначається, що було досліджено інформацію в мережі Інтернет, з якої вбачається, що лідер військового режиму Гвінеї, за час виїзду позивача з країни походження, змінився, що спростовує існування обставин у заявника за яких він не може повернутися на батьківщину. Також в висновку зазначено: «За інформацією ЗМІ учасники заколоту заарештовані, їх особи відомі, нічого не повідомляється про існування додаткових арештів чи чисток у лавах охоронців президента. До того ж відповіді заявника надають підстави вважати його розповідь недостовірною: під час розповіді іноземець виявляв нервовість та невпевненість, постійно виправлявся. Також під час проведення протоколу було визначено, що заявник отримав паспорт, який був за його словами оформлено з метою виїзду з Гвінеї (Конакрі). За даними іноземця це відбулося 22.09.2009 року, тобто за тиждень до мітингу, що надає підстави вважати, що документи готувалися завчасно та з певною метою, а посилання на участь у мітингу було лише причиною, щоб покинути країну громадського походження та виїхати жити за кордон, шукати кращого рівня життя. Погрози, пов'язані з расою, політичними мотивами, національністю, громадянством, етнічною або релігійною приналежністю на адресу ОСОБА_4 не надходили».

23.03.2011 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення №276-11 про відмову в наданні статусу біженця. Цим рішенням підтримано висновок управління міграційної служби в Одеській області щодо відмови у наданні статусу біженця з посиланням на абз. 5 ст.10 Закону України «Про біженців».

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця, або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

З таким висновком суду попередніх інстанції погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України з огляду на наступне.

За змістом положень статті 1 Закону України "Про біженців" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) № 2557 від 21 червня 2001 року біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.1 ст.12 Закону України "Про біженців" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та Інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до абз.6 ст.12 Закону України "Про біженців" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Позивач не перебував членом жодної релігійної, військової або громадської організації, учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не був.

Відповідно до пункту «Е» Конвенції ООН про статус біженця 1951 року (Україна приєдналась згідно з Законом України від 10 січня 2002 року №2942-111) положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнають права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни.

При цьому матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно особисто позивача за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони :1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій, що позовні вимоги позивача, не підлягають задоволенню, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України.

Також судами попередніх інстанцій вірно зазначено про необґрунтованість посилання позивача на його переслідування з боку держави за активну політичну діяльність, оскільки не матеріалами справи не підтверджуються будь-якими фактичними доказами, крім того, спростовуються не володінням позивачем будь-якою інформацією про політичну партію, членом якої, за його словами він перебував.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, повно дослідили докази по справі та ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

С.С. Пасічник