Справа № К/9991/2842/12-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/2842/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя, до якої приєднався Заступник прокурора Запорізької області,

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2011 р.

у справі № 2а-5017/10/0870

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя,

за участю Прокурора Запорізької області,

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя (далі - відповідач) про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2010 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2011 р. скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено: скасовано податкові повідомлення-рішення від 02.07.2010 р. №/0 та №/0.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Прокурор підтримав касаційну скаргу відповідача та просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

Працівниками контролюючого органу було проведено планову документальну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) за період з 01.10.2007 р. по 31.12.2009 р., про що складено акт від 23.06.2010 р. №257/17-2/НОМЕР_1, яким встановлено порушення позивачем вимог ст.13 та ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», що призвело до заниження суми оподаткованого доходу на 3 929,42 грн. та п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», у результаті чого занижено податок на додану вартість на 1 128 600,00 грн.

За результатами проведеної перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 02.07.2010 р. №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 694 940,00 грн., з яких 1 128 600,00 грн. за основним платежем та 566 340,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій та №/0, яким визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 3 929,42 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач за ІV квартал 2009 року у звіті суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку (від 05.01.2010 р. №93087) визначила обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал наростаючим підсумком з початку дії свідоцтва про сплату єдиного податку у календарному році у розмірі 359 470,61 грн.

У той же час, перевіркою було встановлено, позивач отримала виручку у розмірі 7 377 427,89 грн., (встановлено згідно книги обліку доходів та витрат приватного підприємця, банківських виписок, звітів комітенту, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів), що на 7 017 957,28 грн. більше ніж визначено підприємцем самостійно.

Датою виникнення перевищення граничної суми виручки понад 500 тис. грн. згідно даних перевірки є 08.01.2009 р., перевищення складає 6 877 427,89 грн.

За висновками позивача, вказана розбіжність виникла внаслідок того, що нею здійснювалася реалізація товарів, які належать комітенту та отримані транзитні кошти від реалізації товару перераховувалися на розрахунковий рахунок комітента або вносилися в касу готівкою, з огляду на що підприємець включала до загального обсягу виручки лише суму комісійної винагороди за реалізацію даного товару.

Слід зазначити, що держава гарантує право на підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом, кожному громадянину України через систему норм національного законодавства шляхом створення сприятливого клімату для розвитку підприємництва.

Зокрема, Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» запроваджено спеціальний режим оподаткування, обліку і звітності, спрямований на підтримку суб'єктів малого підприємництва.

Положеннями ст. 1 зазначеного Указу передбачено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується у тому числі для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000,00 грн.

Відповідно до статті 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», фізична особа, зареєстрована як платник єдиного податку, сплачує такий податок за ставкою, встановленою місцевими радами за місцем державної реєстрації платника залежно від виду його діяльності. При цьому, лише за умов додержання приписів зазначеного Указу, доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Отже, реалізація права суб'єкта малого підприємництва на запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених вказаним Указом положень.

Єдиний податок сплачується виключно з доходів, одержаних фізичною особою суб'єктом підприємницької діяльності з додержанням вимог Указу, зокрема, якщо дохід платника єдиного податку не перевищує 500 000,00 грн. на рік.

У той же час, виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Таким чином, до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку - фізичної особи у звітному податковому періоді.

Відтак, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог обґрунтовано визначився із тим, що наявність хоча б однієї з таких підстав як: загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), що перевищує допустимий розмір для платників єдиного податку; здійснення операцій або укладання угод на суму, що перевищує допустимий розмір для підприємців-платників єдиного податку; перевищення обсягу виручки, максимально встановленого для платників єдиного податку; недотримання форми розрахунків - передбачають перереєстрацію платника єдиного податку платником податків на загальних підставах та нарахування йому податкових зобов'язань з урахуванням загальних принципів, закріплених у Конституції України та Законі України «Про систему оподаткування».

Статтею 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» визначено, що у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Зі встановлених у справі обставин вбачається, що позивач в порушення наведених положень Указу, не надав до податкової інспекції заяви про перехід на загальну систему обліку та звітності починаючи з ІІ кварталу 2009 року, декларації про отримані доходи та не задекларував суми перевищення 500 000,00 грн.

Відтак, недодержання позивачем вимог законодавства у частині переходу до загальної системи оподаткування зумовило проведення податковим органом розрахунку податку з доходів фізичних осіб за перевірений період з урахуванням доходів та витрат понесених позивачем, у зв'язку з чим нарахування податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб та прийняття спірного податкового повідомлення від 02.07.2010 р. №/0 є правомірним.

Проведеною перевіркою також встановлено заниження зобов'язань з податку на додану вартість на загальну суму 1 128 600,00 грн., порушення вимог пп.7.3.1, пп.7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, відповідно до вимог пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у том числі з використанню локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Суму передбачену пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону слід відраховувати з моменту перевищення граничного обсягу виручки передбаченого Указом, тобто з моменту переходу платника податків на загальну систему оподаткування.

Судами було встановлено, що за період з 01.01.2007 р. по 15.12.2008 р. позивачем задекларовано податкових зобов'язань по податку на додану вартість у сумі 109 743,00 грн., тоді як перевіркою встановлено податкові зобов'язання з податку на додану вартість за період з 28.01.2009 р. по 31.12.2009 р. у сумі 5 577 694,00 грн.

Отже, за встановленого факту перевищення позивачем встановленого пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» граничного обсягу оподатковуваних операцій після переходу на загальну систему оподаткування з досягненням якого пов'язується обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість та його сплати, донарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 2 687 944,00 грн. спірним податковим повідомленням-рішенням є правомірним.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про необхідність залишення позовних вимог без задоволення відповідає правильному застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене та керуючись приписами ст. 226 КАС України, відповідно до якої, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково, судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Запоріжжя задовольнити.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2011 р. у справі № 2а-5017/10/0870 скасувати та залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2010 р. у справі № 2а-5017/10/0870.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.

Судді:Ланченко Л.В.

Пилипчук Н.Г.