Справа № 826/5461/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 квітня 2015 року № 826/5461/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Віруцькій О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Шиян Олександра Вікторовича
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправним Рішення про відмову у скасуванні № 20106917 від 19.03.2015 року, видане державним реєстратором прав на нерухоме майно Шиян Олександром Вікторовичем Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві; зобов'язання відповідача скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровану за ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 та про зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 09.07.1998 року та Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05.06.2014 року на ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_3 в рівних долях.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним були надані всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та скасування реєстраційного запису іншого володільця з урахуванням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, проте, в порушення вимог чинного законодавства відповідачем було протиправно та не обґрунтовано відмовлено у внесенні запису про скасування державної реєстрації розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером НОМЕР_1.

Ухвалою суду від 31.03.2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/5461/15, призначено судовий розгляд справи та залучено до участі у справі в якості другого відповідача - державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Шиян Олександра Вікторовича.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наголосив на наявність всіх матеріалів при зверненні з заявою для прийняття відповідачами відповідного рішення.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи. Заперечуючи проти позовних вимог відповідачі посилаються на норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868 та Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5. В якості безпідставності позову відповідачі зазначають, що позивачем подано заяву про скасування державної реєстрації на підставі рішення суду в резолютивній частини якого визнано недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу, проте державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 не скасовано. А тому у відповідачів в силу п. 2.6 Порядку № 3502/5 відсутні повноваження щодо скасування записів в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за відсутності судового рішення про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 по справі № 2-29-14, яке залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19.09.2014 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним визнано недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

13 березня 2015 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Шиян О. В. від 19 березня 2015 року було відмовлено у внесенні запису про скасування державної реєстрації розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером НОМЕР_1. Підстава відмови: "подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. В рішенні суду від 05.06.2014 року № 2-29-14, що видав Солом'янський районний суд м. Києва не вказано про скасування будь-яких записів в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, так і про скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу квартири взагалі. До повноважень державного реєстратора не належить тлумачення рішень судів та визначення можливих правових наслідків, які б вони могли за собою тягнути».

ОСОБА_1 вважає вказане рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Шиян О. В. протиправним та у зв'язку з чим звернулась до суду з відповідним позовом.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-IV від 01.07.2004 року (далі - Закон №1952- IV).

Державна реєстрація прав згідно із статтею 19 Закону №1952-IV проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: 1) встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; 2) рішень судів, що набрали законної сили; 3) постанови органів досудового слідства, державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; 4) накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; 5) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 6) інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; 7) договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Умови та порядок здійснення реєстрації прав на нерухоме майно встановлені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обмежень" та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868 (далі - Порядок № 868).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус). Орган державної реєстрації прав проводить: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна; державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно незалежно від місця розташування такого майна; облік безхазяйного нерухомого майна за місцем розташування такого майна. Якщо нерухоме майно розміщене в межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, державна реєстрація речових прав, облік безхазяйного нерухомого майна проводяться одним з таких органів, що обрані заінтересованою особою або уповноваженою нею особою (далі - заявник). Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії. У разі коли у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном виникають речові права, що є похідними від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі прав нотаріус, яким вчиняється нотаріальна дія, одночасно проводить державну реєстрацію права власності на таке майно та державну реєстрацію речового права, що є похідним від нього.

У відповідності до ст. 4 Закону України №1952-IV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтею 4 1 цього Закону. Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані.

Відповідно до пунктів один та два частини другої статті 9 Закону №1952-IV, державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення,внесення змін до Державного реєстру прав.

Частиною 1 та 2 статті 26 Закону №1952- IV передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Як вбачається з матеріалів справи та вказувалось вище ОСОБА_1 звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014, яким визнано недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Процедура прийняття і розгляду заяв щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) та скасування записів (далі - заява) Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), перелік документів, необхідних для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури передбачена Порядком прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5 (далі - Порядок № 3502/5).

Пунктом 2.1 Порядку № 3502/5 передбачено, що для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

Заявник під час подання заяви пред'являє органові державної реєстрації прав або нотаріусу документи, що посвідчують його особу, визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року N 703 (п. 2.3 вищевказаного Порядку).

Згідно п. 2.6 Порядку № 3502/5 для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Як вбачається з резолютивної частини Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 по справі № 2-29-14 судом визнано недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. При цьому судом враховано, що вказаним рішенням державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 не скасована.

Згідно з пунктами 2.10 та 2.11 Порядку № 3502/5 за результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав або рішення щодо відмови у внесенні змін до записів, відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав, відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав. Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав або скасування записів Державного реєстру прав вносить зміни до записів, вносить записи про скасування державної реєстрації прав або скасовує записи Державного реєстру прав.

Підпунктом 1 пункту 20 Порядку № 868 зазначено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Відповідно до пункту 28 Порядку № 868 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

В даному випадку Державним реєстратором прав на нерухоме майно Шиян О. В. було правомірно відмовлено у внесенні запису про скасування державної реєстрації розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером НОМЕР_1 з урахуванням положень п. 2.6 Порядку № 3502/5, оскільки в поданих документах, а саме в Рішенні Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 по справі № 2-29-14 відсутнє скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3.

Підпунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зазначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для визнання протиправним Рішення про відмову у скасуванні № 20106917 від 19.03.2015 року, видане державним реєстратором прав на нерухоме майно Шиян Олександром Вікторовичем Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києва, а тому позовні вимоги в даній частині не підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровану за ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 та про зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, суд вказує про наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві докази позивача є необґрунтованими, та відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його права не можуть бути обмежені, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідачі, в свою чергу з урахуванням вимог ч. 2 ст. 71 КАС України виконали покладений на них обов'язок в частині доведення правомірності вчинення відповідних дій.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги та набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда