Справа № 826/4664/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 квітня 2015 року № 826/4664/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа ОСОБА_1 про визнання про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач), третя особа ОСОБА_1, в якому просило:

- визнати протиправними арешт згідно постанови ВП20154519 від 12.07.2010 року ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва, в частині накладення арешту на нерухоме майно: двокімнатна квартира, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, звільнити з-під арешту нерухоме майно: двокімнатна квартира, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- присудити Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» понесені ним судові витрати (судовий збір) в сумі 73,08 грн. з Державного бюджету України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про те, що наявність арешту на нерухоме майно, зокрема, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що є предметом іпотеки, порушує права та законні інтереси позивача, як іпотекодержателя, оскільки ускладнює звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідач письмових пояснень чи заперечень щодо заявлених ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» позовних вимог до суду не надав.

Третя особа пояснень щодо заявлених ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» позовних вимог до суду не надала, явку повноважного представника до суду не забезпечила.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як зазначає позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі Договору факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012р., набуло права за іпотечним договорам первісного іпотекодержателя (ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерц банк») від 08.02.2008р. №2621/0208/88-018, укладеного з ОСОБА_1 Тобто, позивач має право на забезпечення виконання вказаного договору об'єктом іпотеки, зокрема, квартирою, за адресою: АДРЕСА_3.

Проте як стверджує позивач, у позовній заяві, 13.03.2015 року при зверненні до нотаріуса йому стало відомо, що на майно ОСОБА_1, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 08.02.2008 року, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; накладено арешт згідно постанови ВП 20154519 від 12.07.2010 року ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва.

Вважаючи такі дії протиправними, та як наслідок такими, що завдають шкоди охоронюваним законом правам та інтересам позивача, останній звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинного у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як встановлено ч.1 та ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно норм цього Закону України «Про виконавче провадження» підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: - виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; - ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; - судові накази; - виконавчі написи нотаріусів; - посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; - постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; - постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; - рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; - рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». При цьому, положеннями ч.1 та абз. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Як свідчать матеріали справи, 08.02.2008 року ОСОБА_1 (третя особа, позичальник) уклала з ВАТ «Сведбанк» кредитний договір № 2621/0208/88-018.

За умовами договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а Позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним Договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладений Іпотечний договір від 08.02.2008 року.

В подальшому, 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до Договору факторингу № 15 свої права вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_1 по кредитному договору та Іпотечному договору.

Таким чином, на переконання позивача він володіє переважним правом на погашення боргу ОСОБА_1 за іпотечним договором від 08.02.2008р. за рахунок заставленого майна, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач вважав, що у відповідача були відсутні правові підстави для накладення арешту двокімнатної квартири, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що є договором іпотеки.

Суд не погоджується з такими доводами позивача, з огляду про наступне.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 606-XIV до заходів примусового виконання рішень, зокрема, відноситься звернення стягнення на майно боржника.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації (частина 1 статті 50 Закону).

Так, статтею 4 цього Закону звернення стягнення на майно боржника прямо віднесено до заходів примусового виконання рішень. А з приписів статті 50 вказаного Закону слідує, що звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті.

Враховуючи характер спірних правовідносин, правову оцінку діям державного виконавця в даному випадку слід надавати в контексті особливостей правого регулювання звернення стягнення на рухоме майно, яке перебуває у заставі.

Порядок та умови звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання на час винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем регулювалось статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Положеннями наведеної правової норми передбачено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

- виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Матеріалами справи підтверджено, що права вимоги за зобов'язаннями по іпотечному договору від 08.02.2008р. за рахунок заставленого майна, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, виникло у позивача лише у 28.11.2012 року, тобто після накладення арешту на об'єкт іпотечного договору, а відтак з урахуванням системного аналізу ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», арешт згідно постанови ВП20154519 від 12.07.2010 року ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва, в частині накладення арешту на нерухоме майно: двокімнатна квартира, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є таким, що здійснений у на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, а відтак є правомірним.

Водночас, зважаючи на те, що суд у межах судового розгляду справи дійшов до висновку про правомірність постанови ВП20154519 від 12.07.2010 року, позовна вимога про зобов'язання відповідача звільнити з-під арешту нерухоме майно: двокімнатну

квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, як похідна задоволенню не підлягає.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач доказів в обґрунтування протиправності спірного рішення, суду не надав.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур