Справа № 826/4518/14
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року м. Київ К/800/43583/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фінансової інспекції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2014 року у справі за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергетична компанія "Енергоатом" до Державної фінансової інспекції України про визнання нечинним пункту вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Національна атомна енергетична компанія «Енергоатом» (надалі - позивач, Підприємство) звернулось до суду із позовом до Державної фінансової інспекції України (надалі - відповідач, Інспекція), в якому просило визнати нечинним пункт 24 вимоги Інспекції від 7 лютого 2014 року № 05-14/148 (надалі - Вимога).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2014 року, позовні вимоги задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просив скасувати судові рішення попередніх інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу, в якій вказав, що в скарзі не спростовані обставини, зазначені у оскаржуваних судових рішеннях, а лише безсистемно зазначені положення бухгалтерського обліку. А тому, на думку Підприємства, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією проведено ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період з 1 липня 2012 року по 30 вересня 2013 року, 27 грудня 2013 року складено акт № 05-21/341 (надалі - Акт).

28 лютого 2014 року Підприємство отримало вимогу Інспекції про усунення порушень, встановлених у Акті (надалі - Вимога).

У пункті 21 Вимоги зазначено, що в порушення п.п. 6, 7 П (С)БО 16 «Витрати», п. 4 П (С)БО 6 «Виправлення помилок і зміни у фінансових звітах», Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств та організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291, пункту 1 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивачем відображено в регістрах бухгалтерського обліку та у Звіті про фінансові результати за 2012 рік донараховані податки, що фактично належать до складу витрат Компанії за 2007-2011 роки. При цьому, коригування нерозподіленого прибутку (збитку) на вказану суму не здійснювалося.

Зазначене призвело до внесення недостовірних даних до фінансової звітності за 2012 рік, зокрема, до збільшення показника «Інші операційні витрати» (рядок 090 Звіту про фінансові результати) та заниження фінансового результату (чистого прибутку) на суму 589 222,54 грн.

У зв'язку з цим відповідач вимагає відкоригувати в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності суму завищених витрат.

Вважаючи пункт 21 Вимоги незаконним, Позивач оскаржив його в судовому порядку.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вказав, що висновок відповідача про необхідність відображення позивачем у попередній фінансовій звітності донарахованих сум податку на додану вартість та податку на прибуток у загальній сумі 589222,54 тис. грн. за 2007-2011 роки є помилковим, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується із даним висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26 січня 1993 року №2939-ХІІ (надалі - Закон №2939-ХІІ) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) головними завданнями органу державного фінансового контролю є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Відповідно до пунктів 45, 46 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (далі по тексту - Порядок № 550) у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи контролюючого органу, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому.

Як вбачається із оскаржуваного пункту Вимоги Інспекції, відповідач вимагає вжити заходи щодо усунення виявлених порушень шляхом коригування в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності підприємства суму завищених витрат податкових зобов'язань в розмірі 589 222,54 тис. грн., що виникли у зв'язку з наступним:

- 192642,9 тис. грн. основного платежу з податку на прибуток по податковому повідомленню-рішенню від 8 червня 2011 року № /0 та 23643,11 тис. грн. основного платежу з податку на додану вартість по податковому повідомленню-рішенню від 8 червня 2011 року № /0;

- 172670,95 тис. грн. основного платежу з податку на прибуток по податкових повідомленнях-рішеннях від 3 грудня 2009 року № , від 11 лютого 2010 року № /1, від 23 квітня 2010 року № /2 від 13 липня 2010 року № /3;

- 204994, 2 тис. грн. податку на прибуток по податковому повідомленню-рішенню від 23 вересня 2011 року № 000894110.

З матеріалів справи вбачається, що в ході перевірки встановлено, що 589222,54 грн. донарахованих позивачу податків (податку на прибуток та податку на додану вартість) є фактичними витратами минулих періодів (2007-2011 роки), а, отже, їх неправомірно віднесено до складу витрат підприємства та відображено у звіті про фінансові результати.

Підпунктом 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України визначено, що у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Пунктом 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України передбачено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Судами встановлено, що у вищезазначених податкових повідомленнях-рішеннях зазначено загальну суму податку, який позивачу необхідно сплатити за відповідний період, також встановлено, що позивачем вищенаведені повідомлення-рішення були оскаржені в судовому порядку.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року у справі № 2а-14309/11/2670, що набрала законної сили 23 жовтня 2012 року, визнано правомірним податкове повідомлення рішення від 23 вересня 2011 року.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2012 року у справі № 2а-10282/10/2670, що набрала законної сили 17 жовтня 2012 року,визнано правомірними наступні податкові повідомлення - рішення:

№ /0 від 3 грудня 2009 року;

№ /1 від 11лютого 2010 року;

№ /2 від 23 квітня 2010 року;

№ /3 від 13 липня 2010 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2012 року у справі № 2а-8768/11/2670, що набрала законної сили 23 серпня 2012 року визнано правомірними наступні податкові повідомлення - рішення від 8 червня 2010 року:

№ /1;

№ /0;

№ 000414110/0;

№ /0.

Таким чином, рішення судів у спорах про скасування податкових повідомлень-рішень, якими позивачу було донараховано податкові зобов'язання за попередні роки, набрали законної сили лише у 2012 році.

Отже, обов'язок по сплаті вказаних податкових зобов'язань з'явився у позивача після набрання вказаними рішеннями суду законної сили.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року N 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, господарські операції - це факти підприємницької діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Пунктом 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов'язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 січня 2000 року № 20 (надалі - П (С)БО 11 «Зобов'язання»), встановлено, що непередбачуване зобов'язання - це зобов'язання, що може виникнути внаслідок минулих подій та існування якого буде підтверджено лише тоді, коли відбудеться або не відбудеться одна чи більше невизначених майбутніх подій, над якими підприємство не має контролю.

Відповідно до пункту 19 П (С)БО 11 «Зобов'язання», непередбачені зобов'язання відображаються на позабалансових рахунках підприємства за обліковою оцінкою. При цьому подвійний облік одних і тих самих зобов'язань не допускається.

Відповідно до п. 17 П (С)БО 11 «Виправлення помилок і зміни у фінансових звітах», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 травня 1999 року № 137, події, що відбуваються після дати балансу і вказують на умови, що виникли після цією події не потребують коригування статей фінансових звітів. Такі події слід розкривати в примітках до фінансових звітів, якщо відсутність інформації про них вплине на здатність користувачів звітності робити відповідні оцінки та приймати рішення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у випадку нарахування податкових платежів на підставі податкових повідомлень-рішень, які визнані судовим рішеннями правомірними, то таке нарахування повинно визнаватися саме як донарахування звітного періоду, а не як виправлення помилок.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновків, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції України відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.