Справа № 2а-0770/2359/12
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Справа № 7640/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В.М.,

суддів Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року в справі за позовом Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області Державної податкової служби до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та приватного підприємства «Версант» про визнання недійсним договору та стягнення коштів за недійсним правочином,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року Державна податкова інспекція у м. Ужгороді Закарпатської області Державної податкової служби звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та приватного підприємства «Версант» про визнання недійсним договору та стягнення коштів за недійсним правочином.

Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу №01/07/10 від 01.07.2010 року, укладений між позивачем і приватним підприємством «Версант» та стягнути з кожного з відповідачів в дохід держави по 301 250,63 грн. за недійсним правочином.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 01.07.2010 року за № 01/07/10, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та приватним підприємством «Версант».

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави 301 250,63 грн.

Стягнуто з приватного підприємства «Версант в дохід держави 301 250,63 грн.

Постанову суду першої інстанції оскаржив фізична особа-підприємець ОСОБА_1, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову постанову про відмову позивачу в задоволенні позову.

Посилається на те, що оспорюваний податковим органом договір купівлі-продажу позивача з ПП «Версант» відповідає вимогам законодавства, він реально виконаний сторонами, отримана за договором продукція використана ним, апелянтом, в господарській діяльності. Суд порушив норми матеріального та процесуального права, прийшов до протилежних висновків, при цьому не застосував правових наслідків пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Особи, які беруть участь в справі, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте в судове засідання не прибули, що є підставою для її розгляду в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню підлягає з таких підстав.

В справі встановлено, що ДПІ в м. Ужгороді провела позапланову виїзну перевірку дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 податкового законодавства за період з 28.11.1996 року по 31.07.2011 року, за результатами якої склала акт від 20.09.2011 року № 17-319/НОМЕР_1.

Податковий орган прийшов до висновку про недійсність укладеного між відповідачами правочину в силу того, що контрагент ОСОБА_1 не мав об'єктивних можливостей для здійснення фінансово-господарської діяльності, що стверджено актом перевірки іншого податкового органу, а виконання умов договору було не реальним. Сторони договору мали на меті отримання податкової вигоди. ПП «Версант» та інші суб'єкти підприємницької діяльності фактично господарсько-фінансову діяльність не здійснювало. Правочин було укладено з наміром, який суперечить інтересам держави і суспільства, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний правочин є недійсним, оскільки суперечить інтересам держави та суспільства.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Суд не дослідив правову природу заявлених позовних вимог, зазначивши таку як вимоги про стягнення податкового боргу. При цьому не звернув уваги, що питання відносно податкового боргу в справі не виникає, оскільки спірним є правочин та правові наслідки його недійсності.

З матеріалів справи видно, що 01 липня 2010 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та приватним підприємством «Версант» було укладено договір купівлі-продажу за № 01/07/10 .

У відповідності до п.1 договору № 01/07/10, продавець (ПП «Версант») зобов'язується в порядку та умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця (ФОП ОСОБА_1.) товар, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти товар та оплатити його.

Найменування, кількість, асортимент, ціна товару, що постачається, визначається у накладній, що є невід'ємною частиною договору.

Як встановлено податковою перевіркою, в липні 2010 року ФОП ОСОБА_1 придбав у відповідача ПП «Версант» товар (а саме: овочі та фрукти в асортименті) в кількості 88,114 тон на загальну суму 301 250,63 грн. Оплата за придбаний товар складає 250 000,00 грн., і відповідно заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 перед приватним підприємством «Версант» станом на 31 грудня 2010 року становила 51 250,63 грн.

Згідно п.5 договору за № 01/07/10, оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на банківський рахунок продавця протягом 3 календарних днів з моменту отримання кожної партії товару покупцем.

Товар від постачальника до покупців доставлявся ФОП ОСОБА_1 на власному вантажному автомобілі «Mercedes-Benz 611 D» 1995 року випуску. На підтвердження даного факту представника позивача було оглянуто шляхові листи.

Приватне підприємство «Версант» знаходиться на обліку у державні податковій інспекції у Франківському районі м. Львова. 21 вересня 2010 року зазначеним податковим органом проведено невиїзну документальну перевірку приватного підприємства «Версант». В ході перевірки встановлено, що за юридичною адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 85«а»/79 посадові особи платника податків відсутні.

Для здійснення господарської діяльності приватне підприємство «Версант» не мало власних офісних, виробничих приміщень, земельних ділянок, транспортних засобів, про що свідчать дані декларації з податку на прибуток за 2009-2010 року та дані додатку К1 до декларації з податку на прибуток за 2010 рік, який поданий з нульовими показниками. Згідно даних поданого до державно податкової інспекції у Франківському районі м. Львова податкового розрахунку ф. 1-ДФ за 2 квартал 2010 року загальна чисельність працюючих у ПП «Версант» становить 1 людина.

Перевіркою встановлено відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів і транспортних засобів, а отже, і відсутня фінансово-господарська діяльність. Таким чином, перевіркою встановлено проведення транзитних операцій, що спрямовані на здійснення операцій з отримання (надання) податкової вигоди з метою штучного формування податкового кредиту. Приватне підприємство «Версант» мало лише намір одержати податкову вигоду виключно чи переважно за рахунок формування кредиту та валових витрат для інших суб'єктів підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції вважав, що не сплачені до Державного бюджету України сторонами договору грошові кошти у вигляді податків внаслідок безпідставного формування валових витрат є дохідною частиною Державного бюджету України, власністю держави, яка неправомірно залишається у розпорядженні підприємства.

При цьому не дослідив обставини справи щодо розміру податкових платежів, від сплати яких ухилилися відповідачі, не перевірив, чи приймалися податковими органами рішення щодо відповідачів про донарахування їм податкових зобов'язань за господарською операцією, яка випливає зі спірного правочину.

Колегія суддів враховує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Таким чином, до вчинених у відповідний період правопорушень має застосовуватися той закон, під час дії якого вони здійснені.

В даному випадку недійсний, на думку податкового органу, правочин був здійснений у липні 2010 року, відтак, при вирішенні справи підлягає застосуванню законодавство в редакції, чинній у цей час.

Згідно із частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 5 цієї статті визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з частиною 1 статті 203 та частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, у зв'язку з чим визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Податковий орган правовою підставою для висновку про нікчемність спірного правочину вказує на безтоварність господарської операції між відповідачами, в зв'язку з неможливістю ПП «Версант» здійснювати господарську діяльність.

Проте, на ствердження своїх доводів в цій частині позивач доказів не надав, а суд таких не навів.

Факт постачання овочів і фруктів відповідачу ОСОБА_1, його транспортування та оплати стверджений документами первинного обліку. Поставлена продукція використана в господарській діяльності ФОП ОСОБА_1, з приводу чого маються документи первинного обліку. Господарські правовідносини ОСОБА_1 з його контрагентами з приводу подальшого продажу продукції ніким у встановленому законом порядку не оспорені.

За нормами статті 228 Цивільного кодексу України кваліфікація правочину як нікчемного передбачає встановлення протиправної поведінки обох або однієї з сторін договору, наявність спеціальної мети при укладенні договору, а також наявність умислу на заволодіння чужим майном (у даному випадку - на ухилення від сплати податків).

В справі такої мети та умислу не доведено, відповідних доказів суду не подано.

Постанова слідчого в кримінальній справі про проведення експертизи, де в мотивувальній частині зазначалося про фіктивність підприємницької діяльності ПП «Версант», доказом позовних вимог бути не може. Станом на час ухвалення оскаржуваної постанови суду першої інстанції відсутній вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, або інший процесуальний документ, якими встановлено вину відповідачів в правопорушенні.

За викладених обставин об'єктивні докази недійсності (нікчемності) договору купівлі-продажу відповідачів від 1.07.2010 року № 01/07/10 відсутні, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову позивачу в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року в справі № 2а-0770/2359/12 скасувати та прийняти нову постанову, якою позивачу в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.М. Багрій

Судді : А.І. Рибачук

Д.М. Старунський