Справа № 2а-2210/10/2170
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року м. Київ К/9991/44708/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Кошіля В.В.

Островича С.Е.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.06.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2012

у справі № 2а-2210/10/2170

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Херсонської області

Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні (правонаступник - Державна податкова інспекція у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області) про скасування податкового повідомлення-рішення № /0 від 22.04.2010.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 20.06.2011 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2012 постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.06.2011 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції позивач оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішення спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що була проведена невиїзна документальна перевірка позивача з питань правових відносин з ФОП ОСОБА_4. та складено акт № 1516/17-2/ від 31.03.2010.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: № /0 від 22.04.2010; № /0 від 22.04.2010, яким позивачу визначено податкове зобов'язання по податку на додану вартість, в тому числі за основним платежем 206135 грн., та штрафними санкціями в сумі 103067, 50 грн. та визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 184009, 67 грн.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог Закону України „Про податок на додану вартість" та Закону України „Про оприбуткування прибутку підприємств", занижено податок на додану вартість на загальну суму 206135 грн. та завищено суму валових витрат у сумі 1226731, 11 грн., віднесено до складу валових витрат та податкового кредиту витрати по наданих контрагентом ФОП ОСОБА_4. податковим накладним.

При цьому відповідачем зазначено, що згідно ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.12.2008 було визнано установчі документи ФОП ОСОБА_4., свідоцтво платника податку на додану вартість та всі первинні бухгалтерські та податкові документи недійсними з моменту реєстрації.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України „Про податок на додану вартість", податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 названого Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом підпункту 7.2.6 пункту 7.2 цієї ж статті Закону підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, що видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

В силу вимог пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї ж статті Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп. 7.2.6 цього пункту).

На час виникнення спірних правовідносин порядок формування валових витрат був врегульований ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств".

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 названого Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону заборонено відносити до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

З наведених законодавчих положень вбачається, що підставою виникнення у платника права на податковий кредит та на формування валових витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними).

При цьому як відомості, що містяться у податкових накладних, так і дані первинних документів, що складаються при здійсненні господарської операції та подаються платником до контролюючого органу, мають відповідати установленим вимогам та містить достовірну інформацію про обставини, з якими законодавством пов'язує реалізацію права платника на податковий кредит.

Відмова в отриманні податкової вигоди за наявності у документах платника недостовірних та суперечливих відомостей є податковим ризиком. У цілях підтвердження обґрунтованості заявлених податкових вигод має бути встановлений їх об'єктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої економічної діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність первинних документів, у тому числі й відносно учасників та умов господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість податкового кредиту та валових витрат первинними документами покладається на платника, позаяк саме він виступає суб'єктом, що використовує визначену постачальником вартість товарів (робіт, послуг) та включену постачальником до їх ціни суму податку на додану вартість при обчисленні суми податків, які підлягають перерахуванню до бюджету.

У даному разі висновок податкової інспекції (який був підтриманий судами попередніх інстанцій) про недостовірність представлених позивачем первинних документів та невідповідність даних податкового обліку Товариства фактичному змісту.

Судами попередніх інстанцій зроблено висновок, що первинні документи, виписані для оформлення господарських операцій позивача з цим контрагентом, не мають юридичної сили первинних документів та не можуть підтверджувати правомірність формування податкового кредиту та валових витрат.

При цьому відсутність реальної підприємницької діяльності у правовідносинах Товариства з названим контрагентом було встановлено судами на підставі сукупності таких обставин, контрагент не задекларував відповідну суму податкових зобов'язань за операціями, не подано необхідних документів на підтвердження існування активу, його руху в процесі виконання поставок (доказів його транспортування, приймання уповноваженою особою тощо), його оплати, подальшого використання у господарській діяльності позивача.

Наведені обставини у сукупності та взаємозв'язку підтверджують правильність висновку судів про недостовірність відомостей у представлених платником первинних документах (податкових накладних, видаткових накладних), на підставі яких позивачем було сформовано дані податкового обліку за спірними операціями, та, як наслідок - про отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди шляхом завищення суми податкового кредиту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.06.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2012 у справі № 2а-2210/10/2170 слід відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.06.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2012 у справі № 2а-2210/10/2170 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді В.В. Кошіль
С.Е. Острович