Справа № 820/1687/15
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"31" березня 2015 р. Справа № 820/1687/15

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Бадюков Ю.В. розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Громадянина В'єтнаму ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Громадянин В'єтнаму ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд, скасувати висновок ГУ ДМС України в Харківський області від 19.12.2013 року про прийняття рішення щодо скасування громадянину В'єтнаму ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну та скасування рішення УГІРФО ГУ МВС України в Харківський області від 03.10.2003 року про його документування посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 07.10.2003 року та зобов'язати ГУ ДМС України в Харківський області поновити громадянину В'єтнаму ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.10.2003 року рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківський області на підставі абзацу 4 п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2.

05.01.2015 року позивач звернувся з письмовою заявою до ГУ ДМС України в Харківський області в якої просив вказати чи скасовано йому дозвіл на імміграцію в Україну або посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 07.10.2003 року.

01.02.2015 року позивач отримав копію висновку ГУ ДМС України в Харківський області від 19.12.2013 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, згідно якого ГУ ДМС України в Харківський області від 19.12.2013 року позивачу скасовано дозвіл на імміграції в Україну та скасовано рішення УГІРФО ГУ МВС України в Харківський області від 03.10.2003 року про його документування посвідкою на постійне проживання в Україні, яке позивач вважає неправомірним та таким, що грубо порушують норми діючого законодавства України.

Відповідач надіслав до суду письмові заперечення на адміністративний позов в яких зазначив про правомірність винесено висновку через те, що він прийнятий з урахуванням відповіді № 03-11/3784 від 22.11.2013 року архівного відділу Луганської міської ради, згідно якої факт роботи позивача на ЗАТ «Лутекс» - правонаступника Луганського тонкосукняного комбінату за період з 1987 по 1991 р. не підтверджується, через що позивачу було надано дозвіл на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Позивач в судове засідання не з'явився, свого уповноваженого представника також не направив. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст. ст. 33, 35 КАС України. Через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Просив суд задовольнити вимоги адміністративного позову.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст. ст. 33, 35 КАС України. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі до суду не надходило.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 3 КАС України розгляд і вирішення адміністративної справи здійснюється в порядку письмового провадження без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів.

Суд визнає можливим справу розглянути без участі в судовому засіданні представників сторін на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно вимог ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Судовим розглядом встановлено, що 07.10.2003 року ВГІРФО У МВС України в Харківський області посвідкою на постійне проживання в Україні на підставі абзацу 4 п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та видана посвідка на постійне проживання в Україні НОМЕР_2.

Висновком Управління Державної міграційної служби України в Харківський області від 19.12.2013 року прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, як наданого на підставі свідомо неправдивих відомостей, скасування рішення ВГІРФО УМВС України в Харківський області про документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні.

Із долученого до матеріалів справи висновку про скасування дозволу на імміграцію гр. Вєтнаму ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що позивач прибув в 1987 році на роботу в Україну м. Луганськ відповідно міждержавної Угоди між СРСР та Республікою Вєтнам та працював на Луганському тонкосукняному комбінаті ЗАТ «Лутекс» та залишився постійно проживати на території України, що підтверджено довідкою, яка міститься в матеріалах особової справи позивача про документування його посвідкою на постійне проживання на території України № 193742 та висновком УГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 03.10.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

Відповідно абз.4 п.4 Прикінцевих Положень Закону України « Про імміграцію» від 07.06.2001року, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Із дослідженого в судовому засіданні висновку про скасування дозволу на імміграцію встановлено, що для отримання дозволу на імміграцію в Україні у 2003 році позивач надав усі необхідні документи, в тому числі довідку з ЗАТ «Лутекс», якою підтверджено факт його прибуття на роботу в Україну м. Луганськ відповідно міждержавної Угоди між СРСР та Республікою Вєтнам та праці на Луганському тонкосукняному комбінаті.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Проте суд зазначає, що в судове засідання відповідачем відповідно до положень ст.71-72 КАС України не надано доказів того, що зазначена довідка з ЗАТ «Лутекс», про працю позивача на Луганському тонкосукняному комбінаті є підробленим документом або документом, що втратив чинність.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України, вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, обов'язковість преюдиційних обставин, передбачена ч. 4 ст. 72 КАС України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми поширюється лише на обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Відповідно обставини, установлені в інших процесуальних актах у кримінальних справах, зокрема, у постанові про закриття кримінальної справи, не можуть розглядатися як обов'язкові відповідно до ч. 4 статті 72 КАС України.

Крім того, норма ч. 4 статті 72 КАС України поширюється лише на особу, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову. Тому обов'язковими є лише обставини щодо безпосередньо цієї особи (засудженого (виправданого) або притягнутого (не притягнутого) до адміністративної відповідальності), а не щодо інших осіб.

Наведена правова позиція відповідає роз'ясненням Вищого адміністративного суду України, викладених в листі від 14.11.2012 № 2379/12/13-12 "Щодо застосування статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України".

До суду не надано доказів порушення кримінальної справи стосовно надання позивачем підробленою довідки та притягнення позивача, або інших посадових осіб до відповідальності не надано вироку суду про притягнення до відповідальності.

Таким чином, суд відзначає, що відповідь за вихідним № 03-11/3784 від 22.10.2013 року архівного відділу Луганської міської ради про спростування факту роботи позивача на ЗАТ «Лутекс» - правонаступника Луганського тонкосукняного комбінату за період з 1987 року по 1991 рік на яку на яку посилається відповідач та на підставі якої їм прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну не є належним доказом надання позивачу відповідачем дозволу на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Будь-яких інших доказів недійсності на теперішній час наданою позивачем довідки про його працю на Луганському тонкосукняному комбінаті ЗАТ «Лутекс» відповідачем до суду не надано, також не надано рішення суду про визнання зазначеної довідки недійсною.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Вєтнаму, паспорт НОМЕР_3 від 27.08.2013 року.

Зареєстрований та постійно проживає за адресою АДРЕСА_1

Ідентифікаційний номер НОМЕР_1, згідно картки фізичної особи- платника податків від 23.03.2006 року.

Дружина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянка Вєтнаму, паспорт НОМЕР_7 від 21.03.2006 року, яка постійно проживає на території України на підставі дозволу на імміграції в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_4 від 20.04.2006 року. Свідоцтво про шлюб НОМЕР_8 від 04.02.2009 року.

Суд визначає, що на підставі дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

За цей час у нього народилися діти ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка згідно свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 22.10.2003 року народилась в Україні та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, яка згідно свідоцтва про народження НОМЕР_6 від 24.11.2010 року народилась в Україні. Діти навчаються на території Україні та проживають разом з позивачем та його дружиною однією сім'єю.

Суд також зауважує, що відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. З цього приводу зауважую, що матеріалами справи підтверджено, що позивач має неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 (ст.9 ); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS N 192) (укр/рос) № ETSN192, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом № 166-V від 20.09.2006 (ст. 4)

Статтею 11, 12,14 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст..17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства " (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86). Отже втручання органу державної влади в сімейне життя Позивача є неправомірним, не враховувалось неповнолітній вік дитини, законні права дитини на проживання разом з батьками.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМ України № 1983 від 26.12.2002р., дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи викладене вище суд прийшов до висновку, що рішення ГУ ДМС України в Харківський області від 19.12.2013 р. про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та скасування рішення ВГІРФО УМВС України в Харківський області від 03.10.2013 р про документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні, прийняте з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач проживає на території України з 1998 р.; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМ України № 1983 від 26.12.2002 р., а отже підлягає скасуванню.

Стосовно думки відповідача, щодо звернення позивача із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні після визначеного законом терміну тобто після шести місяців з дня набрання чинності Закону України « Про імміграцію» суд зазначає наступне: при наданні позивачу посвідки на постійне проживання ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області керувався п. 4 розділ V Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію», тобто проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявило, та надало посвідку на постійне проживання в Україні позивачу.

При цьому відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а «інших випадків», зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви на видачу посвідки на постійне проживання в Україні , чинним законодавством не було передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання в Україні було затверджено Постановою КМУ лише 26.12.2002 року, тобто поза межами 6-ти місячного строку, визначеного абзацом 4 п. 4 Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки судовим розглядом встановлено неправомірність скасування дозволу на імміграцію, суд вважає що відповідач діяв не на підставі, поза межами повноважень та не у спосіб визначений діючим законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійснення ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. ст. 9, 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку, що відповідачем у судовому засіданні не доведено правомірності прийнятого рішення та вчинених дій, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 159, 160-164, 167, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Громадянина В'єтнаму ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати висновок ГУ ДМС України в Харківський області від 19.12.2013 року про прийняття рішення щодо скасування громадянину Вєтнаму ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну та скасування рішення УГІРФО ГУ МВС України в Харківський області від 03.10.2003 року про його документування посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 07.10.2003 року.

Зобов'язати ГУ ДМС України в Харківський області поновити громадянину Вєтнаму ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Бадюков Ю.В.