Справа № 826/19318/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 квітня 2015 року № 826/19318/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., суддів: Літвінової А.В., Кротюка О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Сирії ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 14.10.2014 № 527-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішення відповідача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є незаконним та необґрунтованим, прийнято з численними порушеннями процедури передбаченої чинним законодавством України, просить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяв про надання йому статусу біженця, тому, що ситуація, яка склалася в країні його походження, свідчить про грубе та систематичне порушення прав людини, а також про небезпеку для життя і здоров'я осіб.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, також зазначив, що відповідачем формально проведено перевірку документів, співбесід з позивачем .

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

У судовому засіданні судом за згодою сторін ухвалено здійснити подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином Сирії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Алеппо, сімейний стан - неодружений, за національністю - сирієць, за віросповіданням - мусульманин.

До України позивач прибув нелегально у липні 2012 року, на потязі. Документ, який посвідчує особу, закордонний паспорт громадянина Сирії НОМЕР_1.

Державний міграційний орган України, повідомив, що позивач вже звертався за отриманням захисту на території України 17.09.2012 та отримав відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач у друге звернувся до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15.04.2014, в якій зазначив, що за час перебування в Україні, істотно погіршились умови в країні його походження, а саме мирний конфлікт не було вирішено, а навпаки з'явилися ще більші ризики через релігійні і політичні причини, для таких груп населення як суніти, та особи, які стоять в запасі озброєних сил, і ухиляються від повторного призову.

Відповідно до наказу від 08.05.2014 № 225 ГУ ДМС України в м.Києві прийняті в оформлення документи громадянина Сирії ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м.Києві 11.08.2014 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 527-14 від 14.10.2014 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України в м.Києві на адресу позивача відправлено повідомлення від 28.10.2014 № 114 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною 7 ст. 7 Закону України № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Положеннями ч. 5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з висновку ГУ ДМС України в м. Києві, позивач є військовозобов'язаним і при поверненні в Сирію він повинен буде повторно служити в армії, а зараз він є резервістом і ухиляється від призову.

Зокрема, згідно п. 169 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно о конвенції 1951 року та протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженця) дезертир або особа, яка ухиляється від призову, можуть розглядатися як біженці, якщо зможуть довести, що за вчинення військового правопорушення вони б були піддані занадто тяжкому покаранню з огляду на їх расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи, або за політичні переконання. Це також відноситься до осіб, які можуть довести, що в них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань з вказаних мотивів, незалежно від покарання за дезертирство.

Слід зазначити, що згідно аналізу ситуації в країні походження Президент Сирії оголосив амністію 29.10.2013 за дезертирство та ухилення від військової служби.

Як повідомив сам позивач під час другої співбесіди в органі міграційної служби 25.06.2014, що він служив в місті Хомс, однак свій військовий квиток загубив 10 років тому.

Також розповів, що у 2005 році він приїхав утретє до України та намагався нелегально через територію України потрапити до країни Європейського союзу (Словаччини). Після чого, поїхав до Білорусії, звідти поїхав в м.Братислава, на кордоні з Литвою його упіймали та він провів вісімнадцять місяців у пункті для іноземців, а потім його депортували в Сирію.

Позивач, зазначив, що після цього він провів в Сирії три роки і в 2009 році знову приїхав до України, де перебував протягом трьох місяців, потім поїхав до Російської Федерації в м.Бєлгород, де прожив рік. В 2011 році виїхав в Сирію і жив там півроку, потім коли в Сирії тільки почалися революції зробив візу та виїхав до Російської Федерації, там прожив рік і в 2012 році приїхав в Україну нелегально.

Так, суд зазначає, що до приїзду в Україну позивач перебував не території безпечних країн Російської Федерації та Туреччини, в які в`їхав легально за діючими візами.

РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

При цьому ч.22 ст.1 № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту».

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні його постійного проживання, а лише підтверджує той факт, що позивач намагався у такий спосіб потрапити до країн Європейського союзу.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Печерського районного управління ГУ МВС України в місті Києві від 10.10.2014 №54/4269, в якому зазначено, що стосовно позивача порушено кримінальне провадження №004269 від 12.08.2014 за підозрою вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Так само не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Також слід зазначити, що позивач не використав можливості внутрішнього переміщення, оскільки причиною виїзду з території країни походження є ухилення від військової служби.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 має всі ознаки економічного мігранта.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком ГУ ДМС України в м. Києві про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів можливої загрози життю.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 14.10.2014 № 527-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

В матеріалах справи наявний лист ГУ ДМС України в Полтавській області, в якому зазначено, що відносно громадянина Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в.о. начальника Пирятинського РВ ГУМВС України в Полтавській області 08.07.2010 прийнято рішення про видворення за межі України з забороною в'їзду на територію України терміном на 5 років ( до 08.07.2015).

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.10.2014 № 527-14, з огляду на що позовні вимоги громадянина Сирії ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: А.В. Літвінова

О.В. Кротюк