Справа № 2а/1570/7115/11
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2015 року м. Київ К/9991/46444/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайло О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Южному Одеської області Державної податкової служби

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року

у справі № 2а/1570/7115/2011

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерні мережі»

до Державної податкової інспекції у м. Южному Одеської області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерні мережі» (далі - Позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Южному Одеської області (далі - Відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 25 листопада 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовив.

Одеський апеляційний адміністративний суду постановою від 06 червня 2012 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове, яким позовні вимоги задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 11 лютого 2011 року №/0 та №/0.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу відповідача до суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Податковий орган провів планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 30 червня 2010 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 30 червня 2010 року, про що склав акт від 26 січня 2011 року №5/22/23-1008/32500990, яким встановив порушення позивачем вимог підпункту 4.1.3 пункту 4.1 статті 4, підпунктів 7.6.1 та 7.6.4 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на 169 014,00 грн. та підпунктів 7.2.1, 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у результаті чого занижено податок на додану вартість на 162 696,14 грн.

За результатами проведеної перевірки податковий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 11 лютого 2011 року №/0, яким позивачу збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 203 370,18 грн., з яких 162 696,14 грн. за основним платежем та 40 674,04 грн. штрафних (фінансових) санкцій та №/0, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на 211 268,50 грн., з яких 169 014,00 грн. за основним платежем та 42 253,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З акту перевірки позивача вбачається висновок податкового органу про заниження позивачем скоригованого валового доходу на 676 052,00 грн., у тому числі за ІV квартал 2008 року на 447 454,00 грн. та за ІІ квартал 2009 року на 228 598,00 грн., у зв'язку з невключенням до складу валового доходу операцій з продажу векселів на суму 676 052,00 грн. та завищення суми податкового кредиту на 162 696,14 грн.

Підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення №/0 слугував висновок податкового органу про невключення позивачем до складу валового доходу операцій з продажу векселів на суму 676 052,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що у перевіряємому періоді між позивачем та ПП «Комбуд-2005» укладено договір зарахування заборгованості від 27 травня 2009 року №27/05-09 та складено акт приймання передачі векселів від 29 травня 2009 року на суму 228 597,99 грн.; а також з ТОВ «Мітхокер» - договір від 01 жовтня 2008 року №1/10-08 та складено акт приймання передачі векселів від 03 жовтня 2008 року на суму 447 454,46 грн.

Перевіряючими зроблено висновок про те, що позивач повинен був включити до складу валового доходу операції з продажу векселів на загальну суму 676 052,00 грн., оскільки результат такого відчуження повинен відображатися як дохід від операцій з цінними паперами.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий дохід - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Згідно підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 вказаного Закону валовий дохід включає: загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

Відповідно до підпункту 7.6.1 пункту 7.6 статі 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» платник податку веде окремий податковий облік фінансових результатів операцій з цінними паперами (у тому числі іпотечними сертифікатами участі, іпотечними сертифікатами з фіксованою дохідністю та сертифікатами фондів операцій з нерухомістю) і деривативами у розрізі окремих видів цінних паперів, а також фондових та товарних деривативів. При цьому облік операцій з акціями ведеться разом з іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами.

Якщо протягом звітного періоду витрати на придбання кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, понесені (нараховані) платником податку, перевищують доходи, отримані (нараховані) від продажу (відчуження) цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду, від'ємний фінансовий результат переноситься на зменшення фінансових результатів від операцій з цінними паперами або деривативами такого ж виду майбутніх звітних періодів у порядку, визначеному статтею 6 цього Закону.

Якщо протягом звітного періоду доходи від продажу кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, отримані (нараховані) платником податку, перевищують витрати, понесені (нараховані) платником податку внаслідок придбання цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду (з урахуванням від'ємного фінансового результату від операцій з цінними паперами чи деривативами такого ж виду минулих періодів), прибуток включається до складу валових доходів такого платника податку за результатами такого звітного періоду.

Згідно з підпунктами 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6 статті 7 вказаного Закону під терміном «витрати» слід розуміти суму коштів або вартість майна, сплачену (нараховану) платником податку продавцю цінних паперів та деривативів як компенсація їх вартості.

До складу витрат включається також сума будь-якої заборгованості покупця, яка виникає у зв'язку з таким придбанням.

Під терміном «доходи» слід розуміти суму коштів або вартість майна, отриману (нараховану) платником податку від продажу, обміну або інших способів відчуження цінних паперів та деривативів, збільшену на вартість будь-яких матеріальних цінностей чи нематеріальних активів, які передаються платнику податку в зв'язку з таким продажем, обміном або відчуженням.

До складу доходів включається також сума будь-якої заборгованості платника податку, яка погашається у зв'язку з таким продажем, обміном або відчуженням.

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку, що платник податку зобов'язаний вести окремий податковий облік фінансових результатів операцій з цінними паперами. При веденні окремого податкового обліку фінансовий результат від операцій з цінними паперами визначається як різниця між доходами, отриманими у результаті відчуження цінних паперів, та витратами, пов'язаними з придбанням вказаних цінних паперів. При цьому до складу доходу загального обліку з податку на прибуток підлягає включенню лише прибуток від операцій з цінними паперами, розрахований за правилами пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а не загальна сума виручки від реалізації цінних паперів, як зазначає контролюючий орган.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цінні папери відчужено позивачем ПП «Комбуд-2005» та ТОВ «Мітхокер» за ціною нижчою, ніж придбано, тобто без отримання прибутку.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи податкового органу про необхідність включення позивачем вартості проданих векселів до складу валових доходів спірного податкового періоду.

Що стосується правомірності формування позивачем складу податкового кредиту спірних податкових періодів, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що господарські відносини позивача з ТОВ «Будівельно-інженерна група МП», ПП «С.Т.К.Л», ПК «Профі БМП» та ПП «Ізобуд БФ» товари (роботи, послуги) мають реальний характер, що підтверджено первинними документами бухгалтерського обліку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем у перевіряємому періоді укладено ряд договорів з ТОВ «Будівельно-інженерна група МП», ПП «С.Т.К.Л», ПК «Профі БМП» та ПП «Ізобуд БФ», за результатом виконання яких сформовано податковий кредит.

Наявні у матеріалах справи податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти приймання виконаних підрядних робіт, довідки про вартість виконаних підрядних робіт, дозволи на проведення робіт та платіжні доручення про оплату отриманого товару в повній мірі підтверджують реальність вчинюваних позивачем із зазначеними контрагентами операцій та правомірність формування податкового кредиту перевіряємого періоду.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємством-контрагентом, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем податковий кредит сформований у відповідності з зазначеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість», підтверджений відповідними податковими накладними, що виписані контрагентами зареєстрованими платниками податку на додану вартість.

Натомість, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірних сум податку по господарським операціям з ТОВ «Будівельно-інженерна група МП», ПП «С.Т.К.Л», ПК «Профі БМП» та ПП «Ізобуд БФ».

Висновок податкового органу, що недекларування контрагентами-постачальниками своїх податкових зобов'язань свідчить про відсутність у позивача права на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є помилковим з огляду на те, що чинне на час виникнення спірних правовідносин податкове законодавство, не ставило у залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Державної податкової інспекції у м. Южному Одеської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року у справі № 2а/1570/7115/2011 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддяНечитайло О.М.
СуддіЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.