Справа № 2а-9243/10/1570
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2015р. м. Київ К/9991/23410/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі міста Одеси

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2011 року

у справі № 2а-9243/10/1570

за позовом Фірми «Б-ПРОЕКТ» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

до Державної податкової інспекції у Малиновському районі міста Одеси

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фірма «Б-ПРОЕКТ» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - позивач) звернулась до суду із позовом до Державної податкової інспекції у Малиновському районі міста Одеси про скасування податкових повідомлень-рішень від 04 лютого 2010 року № /0, від 14 червня 2010 року № /1, від 06 жовтня 2010 року №/2 та № 009112301/0-2 (з урахуванням уточнення позовних вимог від 08 листопада 2010 року).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року позов був задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Малиновському районі м. Одеси від 06 жовтня 2010 року №/2. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Малиновському районі м. Одеси від 06 жовтня 2010 року № 009112301/0-2. В решті позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2011 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Малиновському районі м. Одеси, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2011 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Малиновському районі м. Одеси провела виїзну планову перевірку Фірми «Б-ПРОЕКТ» у вигляді ТОВ з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2008 року по 30 вересня 2009 року, за результатами якої був складений акт № 10/23-213/31579829 від 22 січня 2010 року.

За висновками акту перевірки позивачем були порушені вимоги підпунктів 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2 статті 7, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до завищення суми від'ємного значення з податку на додану вартість на 279562,00 грн. та до заниження податку на додану вартість у сумі 21974,00 грн. за вересень 2009 року.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що Фірма «Б-ПРОЕКТ» у вигляді ТОВ неправомірно включила до складу податкового кредиту липня 2008 року податок на додану вартість у сумі 301536,00 грн. по податковій накладній № 533 від 23 червня 2008 року, виписаній ПП «Майтрея», період виписки якої припадає на попередній податковий період, з урахуванням того, що одночасно з поданням декларації з податку на додану вартість до податкового органу позивач не подав скаргу стосовно контрагента-постачальника щодо відмови у наданні податкової накладної або наданні її з порушенням встановленого порядку виписування податкової накладної.

04 лютого 2010 року ДПІ у Малиновському районі м. Одеси на підставі вказаного акта перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила Фірмі «Б-ПРОЕКТ» у вигляді ТОВ суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 32961,00 грн., з яких: 21974,00 грн. - за основним платежем, 10987,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарги були залишені без задоволення, а рішенням ДПА в Одеській області від 18 червня 2010 року № 22660/10/25-0007 «Про результати розгляду повторної скарги» було збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість на 1853,00 грн. та суму штрафних (фінансових) санкцій на суму 791,50 грн.

ДПІ у Малиновському районі м. Одеси на підставі вказаного акту перевірки та з урахуванням процедури адміністративного оскарження були прийняті податкові повідомлення-рішення №/1 від 14 червня 2010 року, №/2 від 06 жовтня 2010 року на аналогічні суми податкових зобов'язань.

Також, ДПІ у Малиновському районі м. Одеси було прийняте податкове повідомлення-рішення №009112301/0-2 від 06 жовтня 2010 року, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначено Фірмі «Б-ПРОЕКТ» у вигляді ТОВ суму штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 2374,50 грн., з яких: 1583,00 грн. - за основним платежем, 791,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у випадку коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (робіт, послуг), суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов'язань, встановленого статтею 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку з формуванням платником податку на додану вартість та, зокрема, податкового кредиту, регулюються статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Абзацом 3 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, у випадку коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (робіт, послуг), суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, отримання позивачем податкової накладної саме у липні 2008 року підтверджується, зокрема, реєстрами отриманих та виданих податкових накладних (арк. справи 52-57), а також листом ПП «Майтрея» від 21 липня 2008 року за вих. № 14 (арк. справи 116).

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у разі, коли платник податку отримує належним чином оформлену податкову накладну із запізненням, то він відповідно до зазначених законодавчих норм, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов'язань, встановленого статтею 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації звітного періоду, не позбавляється права на включення вказаної в ній суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому вона була отримана.

При цьому, суди попередніх інстанцій правомірно виходили з того, що звернення до податкового органу зі скаргою на постачальника у розумінні абзацу 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) є правом, а не обов'язком суб'єкта господарювання.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, що позивач правомірно включив до податкового кредиту липня 2008 року податок на додану вартість у сумі 301536,00 грн. за податковою накладною № 533 від 23 червня 2008 року, отриманою від ПП «Майтрея» у липні 2008 року.

Слід зазначити, що податковим органом не доведено невідповідність виданої контрагентом позивача податкової накладної податковому законодавству України, а саме вимогам пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість». Відповідачем також не заперечується та не спростовується факт оплати позивачем вартості поставлених йому ПП «Майтрея» товарів, а також сум податку на додану вартість у складі вартості таких товарів. Тому, формування позивачем податкового кредиту правомірно визнано судами попередніх інстанцій обґрунтованим, а визначення позивачу податковим органом сум податкового зобов'язання оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями -безпідставним.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

З огляду на те, що касаційна скарга не містить посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень згідно положень частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ у Малиновському районі м. Одеси підлягає залишенню без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі міста Одеси залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна