Справа № 805/3582/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2015р. м. Київ К/800/4037/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Хашемітського Королівства ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою громадянина Хашемітського Королівства ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :
У березні 2014 року громадянин Хашемітського Королівства Йорданія ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України №80-14 від 28 лютого 2014 року та зобов`язати відповідача прийняти правомірне рішення про надання йому статусу біженця в Україні.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2014 року позов задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України №80-14 від 28 лютого 2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що громадянин Хашемітського Королівства Йорданія ОСОБА_2 залишив Йорданію та 26 січня 2013 року прибув до України на підставі одноразової туристичної візи терміном дії до 02 лютого 2013 року.

24 квітня 2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

02 серпня 2013 року за результатами розгляду особової справи ОСОБА_2 міграційною службою України прийнято рішення № 462-13 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2013 року по справі №805/12201/13-а, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2013 року, вказане рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасовано.

12 листопада 2013 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №29-13 щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області повторно розглянути заяву громадянина Йорданії ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державною міграційною службою України №462-13 від 02 серпня 2013 року.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач зазначив про те, що він не може повернутися до Йорданії, через те, що йому буде загрожувати небезпека внаслідок погроз з боку впливової родини ОСОБА_3 , на дочці якої він мав намір одружитися, оскільки він та його родина не належать до корінного бедуїнського населення Йорданії.

28 лютого 2014 року за результатами розгляду особової справи позивача Державною міграційною службою України прийнято рішення № 80-14 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, на підставі наявних у справі даних, встановив і правильно виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За приписами частин першої і п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно пункту 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, будь-які об`єктивні докази, що позивач є жертвою переслідування і, що країна громадянської належності відмовила йому в послугах, в захисті або в дозволі повернутися на свою територію відсутні. А причин, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні та отримати статус біженця, не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог через відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань через його релігійні чи політичні переконання та підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права. Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу громадянина Хашемітського Королівства ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало