Справа № 826/18034/14
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

16 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є., Романчук О.М.

За участю секретаря судового засідання: Коломійцевої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.03.15р. у справі №826/18034/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» до Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання протиправним та скасування розпорядження

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження від 15.10.2014 року № 159/02-рп/к в частині визнання Товариства таким, що в період 2013 року займало монольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.03.15р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач листом від 02.10.14р. за вих. № 26-02/3355 звернувся до позивача з пропозицією надати докази того, чи зазнає позивач на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах міста Києва конкуренції з боку ТОВ «Золотий екватор» та ПП «Лукойл Україна», а також докази того, що ТОВ «Восток», ТОВ «Золотий екватор» та ПП «Лукойл Україна» зазнають значної конкуренції з боку інших суб'єктів господарювання, оскільки за результатами дослідження було встановлено, що зазначені суб'єкти за результатами діяльності у 2013 році на регіональному ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах міста Києва із сукупною часткою 58,16 %, що свідчить про наявність ознак їх монопольного (домінуючого) становища на відповідному ринку.

Листом від 09.10.14р. за вих. № 2693, позивач повідомив відповідача про те, що розрахунок часток суб'єктів господарювання, викладений в листі від 02.10.14р. за вих. № 26-02/3355 визначений з порушенням положень Закону України «Про захист економічної конкуренції» та Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету від 05.03.2002 року № 49-р. Крім того, за інформацією, якою володіє позивач, на кінець 2013 року в територіальних межах міста Києва працювало 340 АЗК, які, у тому числі, здійснювали реалізацію дизельного пального. При цьому, сукупна частка трьох суб'єктів господарювання - ТОВ «Восток», ТОВ «Золотий екватор» та ПП «Лукойл Україна» за кількістю об'єктів складає 28 %, що свідчить про відсутність ознак їх монопольного (домінуючого) становища позивача на відповідному ринку за підсумками роботи у 2013 році. Окрім того, зазначені суб'єкти зазнавали значної конкуренції з боку інших суб'єктів господарювання.

За результатом щорічного дослідження стану конкуренції на роздрібних ринках світлих нафтопродуктів у м. Києві, другим відділенням досліджень і розслідувань Антимонопольного комітету України винесено подання «Про становище ТОВ «Восток», ТОВ «Золотий екватор» та ПП «Лукойл Україна», яким встановлено, що у 2013 році на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним на території міста Києва діяли 31 суб'єкт господарювання, зокрема, ТОВ «Восток», яке здійснює реалізацію світлих нафтопродуктів через мережу орендованих АЗС, які працюють під брендом «ТНК »; ТОВ «Золотий екватор», яке здійснює реалізацію власних нафтопродуктів через мережу орендованих АЗС, які працюють під брендом «WOG»; ПП «Лукойл Україна», яке здійснює реалізацію власних нафтопродуктів через мережу власних АЗС, які працюють під брендом «Лукойл». У період з січня 2013 року по грудень 2013 року сукупна частка зазначених суб'єктів господарювання на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним у територіальних (географічних) межах міста Києва становила 58,16 %.

При цьому, частки інших 28 суб'єктів господарювання на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним були порівняно невисокими (від 0,000% до 8,90%); при цьому ринкову частку до 1% мали 18 суб'єктів, тобто 58,06 % учасників ринку, частку від 1% до 5% - 7 суб'єктів, тобто 22,58 % учасників ринку, частку від 5% до 10% - 3 суб'єкта господарювання, тобто 9,68 учасників ринку.

Таким чином, ТОВ «Восток», ТОВ «Золотий екватор» та ПП «Лукойл Україна», маючи значну частку на ринку з товарними межами «роздрібна торгівля дизельним пальним» в територіальних (географічних) межах міста Києва, не зазнавали значної конкуренції з боку інших суб'єктів господарювання.

Крім того, у поданні зазначено про помилковість доводів ТОВ «Восток» про те, що у 2013 році в межах міста Києва працювало 340 АЗК, оскільки ознаки монопольного становища на ринках роздрібної реалізації світлих нафтопродуктів встановлюють не за кількістю наявних АЗС, а за показниками у кількісному виразі обсягу реалізації нафтопродуктів у літрах або тоннах. Більше того, ТОВ «Восток» помилково включило до переліку також АЗС, які здійснюють роздрібну реалізацію скрапленого газу (наприклад, ТОВ «Барс 2000»).

У поданні відповідачу було запропоновано визнати, що, зокрема, ТОВ «Восток» у період 2013 року займає монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах міста Києва.

На підставі подання, відповідачем було видане розпорядження від 15.10.14р. № 159/02-рп/к, яким визнано, що позивач у період 2013 року займає монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах міста Києва.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції погодився з висновком відповідача, а також виходив з того, що оскаржуване розпорядження не порушує прав позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11.01.01р. № 2210-III визначено, що економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку; монополізація - досягнення суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, підтримання або посилення цього становища; ринок товару (товарний ринок) - сфера обороту товару (взаємозамінних товарів), на який протягом певного часу і в межах певної території є попит і пропозиція; товар - будь-який предмет господарського обороту, в тому числі продукція, роботи, послуги, документи, що підтверджують зобов'язання та права (зокрема цінні папери).

Відповідно до ст.12 Закону № 2210-III, суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин (ч.1).

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції (ч.2).

Монопольним (домінуючим) також може бути визнане становище суб'єкта господарювання, якщо його частка на ринку товару становить 35 або менше відсотків, але він не зазнає значної конкуренції, зокрема внаслідок порівняно невеликого розміру часток ринку, які належать конкурентам (ч.3).

Вважається, що кожен із двох чи більше суб'єктів господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо стосовно певного виду товару між ними немає конкуренції або є незначна конкуренція і щодо них, разом узятих, виконується одна з умов, передбачених частиною першою цієї статті (ч.4).

Монопольним (домінуючим) вважається також становище кожного з кількох суб'єктів господарювання, якщо стосовно них виконуються такі умови: сукупна частка не більше ніж трьох суб'єктів господарювання, яким на одному ринку належать найбільші частки на ринку, перевищує 50 відсотків; сукупна частка не більше ніж п'яти суб'єктів господарювання, яким на одному ринку належать найбільші частки на ринку, перевищує 70 відсотків - і при цьому вони не доведуть, що стосовно них не виконуються умови частини четвертої цієї статті (ч.5).

Пунктом 10 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 р. № 49-р, визначений порядок установлення монопольного (домінуючого) становища.

Так, установлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта (суб'єктів) господарювання включає такі дії: 10.1.1. Визначення частки суб'єкта господарювання, сукупна частка кількох суб'єктів господарювання, яким належать найбільші частки на ринку (відповідно п'яти, чотирьох, трьох або двох). 10.1.2. Установлення перевищення часткою суб'єкта господарювання, сукупною часткою кількох суб'єктів господарювання, яким належать найбільші частки на ринку, кількісних показників, які передбачені статтею 12 Закону, а саме для: одного суб'єкта господарювання - 35 відсотків; трьох або двох суб'єктів господарювання - 50 відсотків; п'яти або чотирьох суб'єктів господарювання - 70 відсотків.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі даних технологічної карти опису ринку роздрібної торгівлі високооктановими, низькооктановими бензинами та дизельним паливом у межах міста Києва за результатами роботи у 2013 році, частка на ринку роздрібної торгівлі у межах міста Києва за результатами роботи у 2013 році (за обсягом реалізації (тис.літрів) склала: по ТОВ «Восток» - 18,60 %; по ТОВ «Золотий екватор» - 20,96 %; по ПП «Лукойл Україна» - 18,60 %, що в сукупності по трьом зазначеним суб'єктам становить 58,16 %.

Таким чином, у період з січня 2013 року по грудень 2013 року сукупна частка ТОВ «Восток», ТОВ «Золотий екватор» та ПП «Лукойл Україна» на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним у територіальних (географічних) межах міста Києва становила 58,16 %.

Вказана обставина не спростована позивачем належними та допустимими доказами, як і не спростовані інші, встановлені у поданні обставини та висновки відповідача.

Доводи позивача про те, що сукупна частка зазначених суб'єктів господарювання складає 28 % не заслуговують на увагу, оскільки такі дані позивач визначав виходячи з кількості АЗС, а не з обсягу реалізації нафтопродуктів у літрах у кількісному виразі.

Колегія суддів погоджується також і з висновком суду першої інстанції про те, що саме по собі розпорядження не порушує прав позивача.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Водночас, за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені висновки кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах, що має місце лише у тому випадку, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто відбулось припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, що вчинені ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що системний аналіз вказаних норм законодавства дає підстави стверджувати, що саме по собі розпорядження про те, що ТОВ «Восток» у 2013 році займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах м. Києва не порушує права та охоронюваний законом інтерес позивача, оскільки лише фіксує процесуальне становище позивача та не покладає на нього будь-яких додаткових обов'язків.

Вирішення питання про прийняття розпорядження про визначення монопольного (домінуючого) становища на ринку належить до виняткової компетенції органів антимонопольного комітету та є способом реалізації покладених на них законодавством владних управлінських функцій у сфері забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Перелік порушень законодавства про захист економічної конкуренції визначено статтею 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції». З вказаної норми вбачається, що лише зловживання монопольним (домінуючим) становищем може потягнути за собою відповідальність. Визнання суб'єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку не є порушенням прав позивача. В оскаржуваному розпорядженні жодні факти щодо зловживання позивачем монопольним (домінуючим) становищем не наведені.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.03.15р. у справі №826/18034/14 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.03.15р. у справі №826/18034/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.

Повний текст ухвали складений: 16.04.15.

.

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Романчук О.М

Пилипенко О.Є.