Справа № 810/377/14-а
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
27 березня 2015 року Справа № 810/377/14-а
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Харченко С.В., суддів: Волкова А.С., Журавля В.О., при секретарі: Крамаренко Ю.В., за участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача та третьої особи Павлова С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доМіністра оборони України,
третя особа:Міністерство оборони України,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністра оборони України, третя особа: Міністерство оборони України, про визнання протиправною бездіяльності відповідача, що виявилась у невиконанні рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо його виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до рішення житлової комісії Київського гарнізону від 03.02.1999 йому як особі, яка з 03.08.1992 перебуває на квартирному обліку, розподілено квартиру, закуплену за рахунок коштів, одержаних від реалізації озброєння Збройних Сил України.

Рішенням від 16.02.1999 № 678/з, виконаним у формі резолюції, Міністр оборони України погодив наведене вище рішення, у тому числі й щодо закупівлі та виділення квартири ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що на момент звернення до суду з даним адміністративним позовом рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з щодо розподілу квартири не виконано, квартиру не виділено.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиконання наведеного вище рішення протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Позивач також просить суд зобов`язати відповідача виконати рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з та забезпечити його житлом для постійного проживання.

У судовому засіданні, призначеному на 27.03.2015, позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що згода Міністра оборони України на виділення квартири ОСОБА_1 , оформлена у формі резолюції, не може вважатись рішенням, яке підлягає виконанню. Крім того, діючий Міністр оборони України при виконанні службових обов`язків не повинен здійснювати контроль за виконанням рішень, винесених його попередниками на цій посаді.

Представник відповідача та третьої особи не заперечував права позивача на отримання житла за рахунок коштів Міністерства оборони України, проте пояснив, що забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями для постійного проживання здійснюється згідно з чергою, а відтак позивача буде забезпечено житлом у порядку черговості постановки його на квартирний облік та з урахуванням наявних у нього пільг.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку з 03.08.1992. З цього ж дня він користується пільгою на отримання житла як учасник бойових дій. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи довідками житлової комісії Київського гарнізону від 01.10.2013 № 9007 та 17.12.2014 № 13376 (а.с. 76, 104).

У лютому 1999 року житлова комісія Київського гарнізону прийняла рішення розподілити закуплену за кошти, які одержані від реалізації озброєння Збройних Сил України, двокімнатну квартиру на користь ОСОБА_2 (витяг з протоколу від 03.02.1999 № 4 засідання гарнізонної житлової комісії (а.с. 56).

Начальником розквартирування військ і капітального будівництва Збройних Сил начальником Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України наведене вище рішення житлової комісії подано на затвердження Міністра оборони України у складі довідки-доповіді від 12.02.1999 № 144/6/218.

Міністр оборони України 16.02.1999 шляхом накладення резолюції "згоден" прийняв рішення № 678/з про погодження рішення житлової комісії Київського гарнізону, яким ОСОБА_2 розподілено закуплену квартиру (а.с. 52).

З метою всебічного та об`єктивного вирішення справи судом витребувано у відповідача повний текст протоколу засідання житлової комісії Київського гарнізону від 03.02.1999 № 4.

Представник відповідача документ, витребуваний судом, не надав та пояснив неможливість його подання ймовірним знищенням у зв`язку із закінченням терміну зберігання протоколів засідань житлової комісії.

Судом встановлено, що на момент прийняття рішення у даній справі рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з не виконано, житлом для постійного проживання позивача не забезпечено.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей складається з Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон України № 2011-XII), інших актів законодавства України, а також військових статутів Збройних Сил України.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України № 2011-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок держави забезпечити військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) та членів їх сімей, які проживають разом з ними, жилим приміщенням, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України.

Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби при звільненні з військової служби в запас чи у відставку за вислугою років, а також у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців забезпечуються жилою площею у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби у зв`язку з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних при проходженні військової служби, жилі приміщення за місцем проживання, обраним з урахуванням встановленого порядку, надаються у першу чергу (частина четверта статті 12 Закону України № 2011-XII).

Порядок забезпечення жилими приміщеннями, зокрема, осіб офіцерського складу Збройних Сил України, встановлено Положенням про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 03.02.1995 № 20 (далі Положення № 20).

Згідно з приписами абзацу другого пункту 9 Положення № 20 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), з метою правильного обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та використання жилої площі у гарнізонах та військових частинах, відповідно до наказу Міністра оборони України від 17.11.1992 № 193, утворюються житлові комісії.

Пунктом 11 цього Положення передбачено, що військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, в якому вказується дата прийняття на облік, склад сім`ї, підстави для прийняття на облік, вид черги надання житлових приміщень (загальна черга, в першу чергу), а у випадку відмови в прийнятті на облік підстави відмови з посиланням на відповідну норму житлового законодавства.

Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.

Перебування військовослужбовця на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень, підтверджується довідкою, виданою відповідною КЕЧ району та командиром військової частини.

Відповідно до приписів пункту 14 Положення № 20, жилі приміщення військовослужбовцям надаються за рішенням житлової комісії військової частини, погодженим з начальником квартирно-експлуатаційної частини району.

Приписами пункту 24 Положення № 20 передбачено, що надання житла військовослужбовцям провадиться після здачі ними жилої площі, яку вони займали за попереднім місцем служби (навчання), крім випадків, коли там залишилися проживати повнолітні члени їх сім`ї.

Рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо з`ясуються обставини, які не були раніше відомі і могли вплинути на зазначене рішення (пункт 25 Положення № 20).

Згідно з приписами пункту 12 Положення № 20, на кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформлюється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи.

Цим же пунктом передбачено, що облікові справи є документами особливої ваги. Вони зберігаються в місцях квартирного обліку військовослужбовців, а після отримання ними жилих приміщень у виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, чи в квартирно-експлуатаційних частинах районів, які видали ордер на заселення жилих приміщень. Облікові справи зберігаються протягом 5 років після одержання військовослужбовцями жилих приміщень чи зняття їх з квартирного обліку. По закінченню цього терміну справи знищуються встановленим порядком.

Судом, з метою всебічного та об`єктивного вирішення даної справи, витребувано у житлової комісії гарнізону м. Києва, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України та відповідача копію облікової квартирної справи полковника юстиції запасу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також відомості стосовно придбання у період з 01.01.1999 житла для розподілу військовослужбовцям гарнізону м. Києва.

Крім того, як вже зазначалось вище, відповідача було зобов`язано надати суду належним чином засвідчену копію протоколу засідання житлової комісії Київського гарнізону № 4 від 03.02.1999, витяг з якого долучено позивачем під час звернення до суду з даним адміністративним позовом.

З дослідженого документа судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку з 03.08.1992, а рішенням житлової комісії Київського гарнізону йому розподілено двокімнатну квартиру за кошти, які одержані від реалізації озброєння Збройних Сил України.

Суд звертає увагу на те, що рішення про розподіл квартири прийнято житловою комісією до подачі його на затвердження Міністру оборони України.

З огляду на досліджені в судовому засіданні документи та приписи чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на забезпечення його та членів його сім`ї житлом на пільгових умовах за рахунок коштів Міністерства оборони України.

Слід також зазначити, що протокол засідання житлової комісії Київського гарнізону № 4 від 03.02.1999 неодноразово було витребувано у відповідача, проте на вимогу суду наведений документ не подано, оглянутий у судовому засіданні оригінал витягу з цього протоколу, який надано позивачем, не викликає у суду сумнівів щодо достовірності внесених до нього відомостей.

Представник відповідача та третьої особи надати пояснень щодо відомостей, внесених до протоколу, за даними витягу, не зміг. Крім того зазначив, що інформація про скасування цього протоколу та рішення житлової комісії Київського гарнізону від 03.02.1999 у нього відсутня, проте зауважив, що у будь-якому випадку рішення гарнізонної житлової комісії не є остаточним для розподілу квартир.

Оцінюючи твердження відповідача, щодо необов`язкового характеру виконання рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з, яке викладене у формі згоди, суд зазначає наступне.

Правові засади організації Збройних Сил України, керівництва та управління ними визначено Законом України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 № 1934-XII.

Відповідно до приписів статті 6 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 № 1934-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснюється Міністерством оборони України.

Завданням Міністерства оборони України, відповідно до пункту 3 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 21.08.1997 № 888/97 (далі Положення № 888/97) є, зокрема, здійснення заходів з реалізації соціально-правових гарантій військовослужбовців, членів їхніх сімей та працівників Збройних Сил.

Пунктом 7 та 8 цього Положення визначено, що Міноборони України очолює Міністр оборони України, який здійснює керівництво Міністерством та є розпорядником коштів Міністерства. Міністр оборони України здійснює також інші повноваження, передбачені законодавством.

Міністр оборони України в межах повноважень Міністерства на основі та на виконання актів законодавства видає накази і директиви, організовує і контролює їх виконання (пункт 10 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 21.08.1997 № 888/97).

Суд зазначає, що наказами та директивами є розпорядження, керівні вказівки, настанови, що дають керівники підлеглим. Такі розпорядження діють доти, доки не будуть скасовані (особою, яка їх видала, або вищою інстанцією) або поки не будуть виконані чи поки не закінчиться термін їх дії, вказаний у самому розпорядженні.

Юридичними властивостями наказів та директив є їх обов`язковість для суб`єктів, яким вони адресуються та обов`язковість в обсязі результату, який має бути досягнутий.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що згода Міністра оборони України на придбання квартир для військовослужбовців Київського гарнізону, серед яких є і позивач, є обов`язковим для виконання розпорядженням Міністра, яким затверджено персональний склад осіб, що мають отримати квартири з нагоди 10-річчя виводу військ з Республіки Афганістан на підставі рішення житлової комісії Київського гарнізону.

Відтак, рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з, оформлене шляхом накладення резолюції "згоден" на довідку-доповідь від 12.02.1999 № 144/6/218, містить вимогу до начальника Фінансового управління Міністерства оборони України виділити кошти, та начальника Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України придбати квартири для постійного проживання військовослужбовцям, які вказані у списку (у тому числі позивачу).

Водночас, жодних дій, спрямованих на виконання рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з щодо виділення квартири ОСОБА_1 , не вчинено.

Таким чином, має місце тривала протиправна бездіяльність відповідача щодо забезпечення контролю за виконанням рішення про розподіл житлової площі для постійного проживання сім`ї позивача.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні не заперечував право позивача на отримання квартири та зазначив, що рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з не виконано у зв`язку з відсутністю достатнього для таких цілей фінансування.

Доводи представника відповідача та третьої особи стосовно неможливості виконання наведеного вище рішення з підстав відсутності програм фінансування будівництва та закупівлі житла за кошти Міністерства оборони України не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: листа Міністерства оборони України від 18.10.2004 № 224/2599 (а.с. 64-65) та інформаційної довідки Київського квартирно-експлуатаційного управління (а.с. 147), на розподіл для військовослужбовців до житлової комісії Київського гарнізону за рахунок усіх джерел фінансування надійшло: у 2000 році 276 квартир, у 2001 році 471 квартира, у 2002 році 71 квартира, у 2003 році 318 квартир, у 2009 році 53 квартири, у 2010 році 102 квартири, у 2011 році 68 квартир, у 2012 році 6 квартир, у 2013 році 7 квартир, у 2014 році 13 квартир.

Крім того, лист Департаменту капітального будівництва Міністерства оборони України від 29.01.2015 № 227/1/278 (а.с. 205) містить відомості щодо збудованого житла у гарнізоні міста Києва.

Проте, житлом для постійного проживання полковника юстиції запасу ОСОБА_1 забезпечено не було.

Подібні дії представника органу державної влади Європейський суд з прав людини, застосовуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (яка ратифікована Україною 17.07.1997), розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов, які, таким чином, утворювали акт втручання у реалізацію його права власності (рішення Європейського суду з прав людини від 24.07.2003 у справі "Стретч проти Сполученого Королівства").

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, у тому числі щодо скасування рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з та/або його виконання на час прийняття рішення у даній справі, представником відповідача суду надано не було.

В силу частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивачем вимоги про відшкодування понесених ним судових витрат не заявлялись, судові витрати стягненню з бюджету не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправною бездіяльність Міністра оборони України, що виявилась у невиконанні рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з.

3.Зобов`язати Міністра оборони України вжити заходів щодо виконання рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 № 678/з про забезпечення полковника юстиції запасу ОСОБА_1 житлом для постійного проживання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки.
У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя С.В. Харченко

Судді: А.С. Волков

В.О. Журавель

Постанову складено у повному обсязі 01 квітня 2015 року.