Справа № 308/3414/14-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2015р. м. Київ К/800/66822/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_4 про примусове видворення, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Максимова Антона Олександровича на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року 94 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду першої інстанції з позовом в якому просив примусово видворити за межі України громадянина Афганістану ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що відповідач перебуває на території України незаконно, документів, коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватися на території України не має змоги, родичів на території України не має. Незаконність та протиправність дій відповідача підтверджується протоколом про адміністративне затримання від 16.03.2014 року, тому такий підлягає примусовому видворенню.

У поданій касаційній скарзі представник позивача заявив вимоги про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції, як таких, що постановлені із порушенням норм матеріального і процесуального права, ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

У доводах касаційної скарги, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не застосовано ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Крім того, відповідач звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до пункту першого частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

16.03.2013 року ОСОБА_4 був затриманий прикордонним нарядом «Група Реагування» відділу прикордонної служби «Ужгород» за спробу незаконного перетину державного кордону України з Словаччини. На момент затримання, документів які посвідчують особу ОСОБА_4 не мав.

Начальником 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України 17.03.2014 року відносно ОСОБА_4 було прийнято рішення про примусове повернення його за межі України, та роз'яснено, що він зобов'язаний покинути територію України.

ОСОБА_4 територію України у встановлений термін не покинув, відтак позивач звернувся до суду з вимогою примусового видворення іноземної особи.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Згідно статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

На час розгляду справи в судах першої та другої інстанцій встановлено, що відповідач родичів та близьких громадян України не мав, документи в міграційній службі не реєстрував, трудовою діяльністю не займався, дозволу на працевлаштування не мав, дозвіл на право перебування на території України йому також не надавався, відносно нього було прийнято рішення про повернення за межі України.

Відповідно до ч. 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Враховуючи те, що у відповідача відсутні належним чином оформлені дозволи на право перебування на території України, відносно нього було прийнято рішення про повернення за межі України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач правомірно прийняв рішення про примусове повернення із України громадянина Афганістану ОСОБА_4 та, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо доводів касаційної скарги, суд касаційної інстнації зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що як під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій так і в касаційній скарзі, відповідачем не наведено обґрунтованих доводів та не надано доказів, що свідчили б про наявність підстав визначених ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Як зазначалось вище, у доводах касаційної скарги зазначено, що відповідач звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 8 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Матеріали справи не містять, та відповідачем не додано копію вищевказаної заяви чи рішення за результатами розгляду такої, відповідач не повідомляв суд першої інстанції про те, що має намір звернутись до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а тому ч. 8 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» також не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що з оскаржуваних судових рішень вбачається, що при їх ухвалені, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Максимова Антона Олександровича залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року у справі № 308/3414/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: І.Я. Олендер

С.Є. Амєлін

М.Г. Кобилянський