Справа № 815/1436/15
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1436/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2015 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання рішення таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 або позивач) до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області (надалі - Реєстраційна служба або відповідач), в якому позивач просить суд визнати рішення Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №16167523 від 01.10.2014р. таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, зобов'язати відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) та видати відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується з оскаржуваним рішенням з огляду на наступне. Підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову в проведенні державної реєстрації стало те, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують в частині права власності на квартиру. Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки до заяви про реєстрацію права власності ним подано всі передбачені законом документи, зокрема, рішення Приморського районного суду м. Одеси як документ, який встановлює перехід права на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації.

В судове засідання позивач не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Встановивши відсутність необхідності виклику свідків чи експертів, судом поставлено на обговорення питання щодо продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Представник відповідача проти продовження розгляду справи в письмовому провадженні не заперечував.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак суд ухвалив про розгляд справи в письмовому провадженні.

Як зазначено Реєстраційною службою у письмових запереченнях проти позову, відповідач не погоджується з адміністративним позовом, з огляду на наступне. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру, щодо реєстрації права власності на яку позивач звернувся до Реєстраційної служби, вже було відкрито розділ, в якому об'єкт нерухомого майна має загальну площу 46,3 кв.м., житлову - 28,4 кв.м. Натомість згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2010р. у справі №2-10416/10 та поданого технічного паспорту вказана квартира загальною площею 46,1 кв.м., житловою - 32,8 кв.м.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та обставини.

25.09.2014р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Реєстраційної служби із заявою про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.40). Разом із заявою позивач подав до Реєстраційної служби наступні документи: довідку КП «ОМБТІ» №1833-11/295 від 02.04.2014р., технічний паспорт НОМЕР_2 від 18.03.2014р., ухвали Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-10416/10 від 19.07.2010р. та від 08.10.2010р., що підтверджується карткою прийому заяви №16043855 (а.с. 76).

01.10.2014р. Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Оперчук І.М. прийнято рішення про відмову в реєстрації прав та їх обтяжень №16167523, яким ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права приватної спільної часткової власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9). Дане рішення вмотивоване тим, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру, щодо реєстрації права власності на яку позивач звернувся до Реєстраційної служби, вже було відкрито розділ, в якому об'єкт нерухомого майна має загальну площу 46,3 кв.м., житлову - 28,4 кв.м. Натомість згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2010р. у справі №2-10416/10 та поданого технічного паспорту вказана квартира загальною площею 46,1 кв.м., житловою - 32,8 кв.м.

З матеріалів справи судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-10416/10 від 19.07.2010р. затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, що належить їй на підставі договору дарування від 23.12.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. та зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 01.02.2005р. за НОМЕР_3 (а.с.15).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-10416/10 від 08.10.2010р. виправлено описку в ухвалі від 19.07.2010р. та викладено резолютивну частину ухвали суду у такій редакції: «Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., яка складається з 2 кімнат, житловою площею 19,4 км. м, та житловою площею 13,4 кв.м., кухні - 5,1 кв.м, санвузла - 3,6 кв.м., коридора 3,9 кв.м., балкону - 0,7 кв.м.» (а.с.16).

На підставі вказаних рішень суду 16.12.2010р. КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано право власності на Ѕ вказаної квартири за позивачем, про що зроблено запис №336 в книзі 690-пр - 43 (згідно витягу №28386216 від 16.12.2010р.) (а.с. 19).

Судом також встановлено, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданому Шостою Одеською нотаріальною конторою 20.09.2004р., Р.№6-2050 номера запису: 3308 в книзі: 532пр-145 (а.с. 57, 63-64).

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 6 Закону встановлено, що систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 8 Закону до повноважень органу державної реєстрації прав відноситься проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації.

Положеннями ст. 15 Закону передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, права стосовно якого підлягають державній реєстрації. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі - Порядок) затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868.

Згідно з п. 8 Порядку для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Заява подається окремо щодо кожного об'єкта нерухомого майна.

Пунктом 36 Порядку встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до п. 37. Порядку №686, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, серед іншого, ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди.

Згідно з п. 20 Порядку за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 21 Порядку визначено, що на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав щодо об'єкта нерухомого майна, право власності на який заявлене вперше, державний реєстратор відкриває відповідний розділ у Державному реєстрі прав, присвоює реєстраційний номер такому об'єкту та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 22 Порядку державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру прав.

Відповідно до приписів ст. 20 Закону у Державному реєстрі прав на кожний об'єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа.

З матеріалів облікової справи, наданої відповідачем, суд встановив, що 01.07.2014р. нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. прийняо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:14127256 від 01.07.2014р. про реєстрацію права приватної спільної часткової власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (а.с. 63-64).

Таким чином, на момент звернення позивача до Реєстраційної служби із заявою про проведення державної реєстрації права власності, у Державному реєстрі прав був відкритий відповідний розділ стосовно відомостей про квартиру АДРЕСА_1.

Розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються на підставі рішення державного реєстратора у разі: 1) знищення об'єкта нерухомого майна; 2) поділу, об'єднання об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна.

У випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (далі - свідоцтво), оформляє його у двох примірниках, які підписує і засвідчує печаткою (п. 24 Порядку).

Згідно з п. 28 Порядку Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Як вбачається з матеріалів справи, Реєстр прав власності на нерухоме майно містить такі відомості про квартиру АДРЕСА_1: реєстраційний номер майна:7307184, тип майна: квартира, загальна площа: 46,3 кв.м., житлова площа: 28,4 кв.м. (а.с. 64).

Водночас у рішеннях Приморського районного суду м. Одеси, наданих позивачем в якості правовстановлювального документу, а також у технічному паспорті від 18.03.2014р. 017584 (наданий до заяви про проведення реєстрації), зазначено такі відомості щодо квартири: загальна площа - 46,1 кв.м., житлова площа - 32,8 кв.м.

Таким чином, матеріали справи підтверджують наявність розбіжностей у значеннях площі об'єкту нерухомого майна, щодо реєстрації права спільної часткової власності на який позивачем подано заяву до Реєстраційної служби, у поданих документах та відомостях, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень раніше.

За таких підстав суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №16167523 від 01.10.2014р. прийнято правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, в поряду, у межах та спосіб, встановлений законом.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно визнання рішення Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №16167523 від 01.10.2014р. таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що вимоги щодо зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) та видати відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно є похідними від попередньої позовної вимоги, підстави для їх задоволення відсутні.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень визначено ст. 15 Закону, відповідно до якої державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відтак державній реєстрації прав передує здійснення відповідним органом дій, встановлених ст. 15 Закону.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб'єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Як вбачається зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Тобто завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.

Отже, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію та видати відповідне свідоцтв про право власності передбачають втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 94, 158-163, 167,186, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання рішення таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, зобов'язання вчинити певні дії,- відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.М.Токмілова