Справа № 821/1052/15-а
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 р.м. ХерсонСправа № 821/1052/15-а

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Войтович І.І.,

при секретарі: Сердюк О.О.,

за участю:

представників позивача - Кравченко О.М., Копаненко Н.Е.,

представника відповідача - Юсіфової Н.Ч.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Каланчацького управління водного господарства

до Скадовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області

про визнання протиправним акту камеральної перевірки своєчасності сплати податків та зборів до бюджету,

встановив:

Каланчацьке управління водного господарства (далі - позивач) звернулося до суду із адміністративним позовом до Скадовської ОДПІ ГУДФС у Херсонській області в особі головного державного ревізор-інспектора сектору оподаткування юридичних осіб Каланчацького відділення Скадовської ОДПІ ГУДФС у Херсонській області Токар Світлани Сергіївни в якому просить визнати недійсним акт камеральної перевірки своєчасності сплати податків та зборів до бюджету по Каланчацькому управлінню водного господарства від 19.03.2015 року №4/21-14-15-06 складеного головним державним ревізор-інспектором сектору оподаткування юридичних осіб Каланчацького відділення Скадовської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області Токар С.С.

Ухвалою суду від 16.04.2015 року замінено первинного відповідача - Скадовську ОДПІ ГУДФС у Херсонській області в особі головного державного ревізор-інспектора сектору оподаткування юридичних осіб Каланчацького відділення Скадовської ОДПІ ГУДФС у Херсонській області Токар Світлани Сергіївни належним відповідачем - Скадовську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Херсонській області.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві та пояснили, що за результатами проведеної камеральної перевірки своєчасності сплати податків та зборів до бюджету було складено акт перевірки, яким встановлено, що позивач порушує терміни сплати земельного податку за період з 03.03.2015 року по 04.03.2015 року. Вважають, що даний акт камеральної перевірки суперечить діючому законодавству України, складений в результаті неправильної оцінки обставин справи, є незаконним, несе загрозу законним правам, свободам та інтересам позивача з боку органів владних повноважень. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позов заперечив та пояснив, що негативні наслідки для платника податку може тягнути лише податкове повідомлення-рішення, прийняте на підставі акта перевірки, а висновки акта без такого рішення не мають юридичного характеру, оскільки безпосередньо не стосуються прав і обов'язків платника податків. Просив в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач 17.02.2003 року зареєстрований Каланчацькою районною державною адміністрацією Херсонської області як юридична особа.

19.03.2015 року відповідачем було складено акт №4/21-14-15-06 про результати камеральної перевірки своєчасності сплати податків та зборів до бюджету.

Згідно даного акта встановлено, що позивач порушив терміни сплати земельного податку за період з 03.03.2015 року по 04.03.2015 року.

Не погоджуючись із вищенаведеним актом позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Відповідно до п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пп. 75.1.1. п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків.

Відповідно до п.76.1, п.76.2 ст. 76 Податкового кодексу України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова. Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Наведена норма Кодексу дає підстави для висновку про те, що предметом камеральної перевірки є перевірка податкової звітності платника, яка охоплює як арифметичний контроль за представленими платником даними податкового обліку, що здійснюється у процесі поточної діяльності податкового органу по мірі надходження документів, пов'язаних з нарахування та сплатою податків, так і з'ясування фактів своєчасного подання (неподання) платником такої звітності до контролюючого органу.

Пунктом 86.2. ст.86 Податкового кодексу України передбачено, що за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до абз.1 п.86.7 ст. 86 Податкового кодексу України у разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта (довідки).

Як встановлено судом з пояснень сторін, позивачем до відповідача не подавались заперечення на оскаржуваний акт перевірки.

Відповідно до абз.4 п.86.7 ст. 86 Податкового кодексу України рішення про визначення грошових зобов'язань приймається керівником контролюючого органу (або його заступником) з урахуванням результатів розгляду заперечень платника податків (у разі їх наявності). Платник податків або його законний представник може бути присутнім під час прийняття такого рішення.

В свою чергу, п.86.8. ст. 86 Податкового кодексу України визначено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Відповідно до п.п.14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

При цьому, у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що на підставі оскаржуваного акта камеральної перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.03.2015 року №, №, №, №, №.

Також, представником позивача в судовому засіданні зазначено, що наведені податкові повідомлення-рішення оскаржені до суду.

Надаючи оцінку твердженням відповідача про те, що оскаржуваний акт перевірки не є правовим актом індивідуальної дії, а є носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення за наслідками перевірки, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, з наведених процесуальних норм Закону вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, за змістом вказаних норм предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також на встановлені законом умови їх реалізації.

Як вбачається з позовної заяви, предметом оскарження є акт камеральної перевірки від 19.03.2015 року № 4/21-14-15-06.

Відповідно до п.56.1 ст.56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, вирішуючи питання про те, чи поширюється компетенція адміністративного суду на даний спір, суд має врахувати правовий характер акту перевірки, що оскаржується позивачем.

Загальне поняття акта перевірки наведено у пункті 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, який затверджено Наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 року N 984 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за N 34/18772, згідно з яким акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

З наведених вище положень податкового законодавства вбачається, що акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов'язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Контролюючий орган, встановивши під час перевірки порушення, зобов'язаний скласти за результатами перевірки акт та не позбавлений права викладати в акті перевірки власні суб'єктивні висновки щодо зафіксованих обставин, та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень про визначення грошових зобов'язань, що приймаються на підставі такого акту, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податків порушень.

Суд зазначає, що нормативно-правовий акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Акт індивідуальної дії - це виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації його повноважень, які породжують права та обов'язки у того суб'єкта, якому вони адресовані.

Відтак, виходячи з викладеного, вбачається, що акт перевірки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень у розумінні п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, а є виключно службовим документом, який лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов'язуючим до вчинення будь-яких дій, оскільки наслідком винесення податковим органом зазначеного акту є прийняття податкового повідомлення-рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку. Таким чином, акт перевірки не породжує для позивача правових наслідків, не є підставою для виникнення у нього будь-яких прав та обов'язків, отже ніяким чином не порушує охоронюваних законом прав та інтересів позивача. Права та обов'язки для суб'єкта господарювання, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі складеного за результатами перевірки акту.

Водночас, слід зазначити, що оцінка акту перевірки, в тому числі і оцінка дій посадових осіб податкового органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, а також щодо самих висновків перевірки, надається уповноваженими законом органами влади при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

Таким чином, для платника податків правове значення та певні наслідки матиме саме рішення (податкове повідомлення-рішення), прийняте податковим органом на підставі акту перевірки.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для позивача, відносно якого проводилась перевірка, а тому такий акт не може бути предметом спору, оскільки відсутність права, що підлягає судовому захисту, виключає можливість звернення до суду.

Вищезазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Вищого адміністративного суду України з даного питання, яка викладена, зокрема, в ухвалах суду: від 19.12.2012 року у справі № 2а-4192/09/0870 (К-3291/10) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІТО"; від 17.12.2012 року у справі №2а-4649/09/0570 (К-16327/10) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аленпром"; від 15.01.2013 року у справі №2а-9804/09/9/0170 (К-33453/10) за позовом відкритого акціонерного товариства "Євпаторійський рибзавод", а також, узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного суду України від 10 вересня 2013 року у справі №21-237а13 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь Ліс Сервіс» до Державної фінансової інспекції у Волинській області, головного контролера-ревізора відділу інспектування у сфері матеріального виробництва та послуг Інспекції, в якій зазначається, що: «…акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 17 КАС…».

При цьому, слід зазначити, що ст.244-2 КАС України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, враховуючи наведені судом обставини та зважаючи на положення чинного законодавства, що регулює спірні відносини, суд вважає, що вимога позивача про визнання недійсним акт камеральної перевірки своєчасності сплати податків та зборів до бюджету по Каланчацькому управлінню водного господарства від 19.03.2015 року №4/21-14-15-06 складеного головним державним ревізор-інспектором сектору оподаткування юридичних осіб Каланчацького відділення Скадовоської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області Токар С.С. є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, у зв'язку із чим позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 17 квітня 2015 р.

Суддя Войтович І.І.

кат. 8