Справа № 2а/2506/1494/12 (2506/6231/12)
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2015р. м. Київ К/800/10776/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України про визнання незаконною та скасування постанови,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Уточнивши позовні вимоги, просив визнати неправомірними дії відповідача щодо повернення виконавчого документа стягувачу; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця від 26 червня 2012 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 серпня 2012 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України від 26 червня 2012 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року скасовано постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 серпня 2012 року та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у провадженні старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України перебувало виконавче провадження №15562813 з примусового виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2008 року про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 3 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн.

26 червня 2012 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України виніс постанову про повернення стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого листа, виданого 9 вересня 2009 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2008 року, оскільки Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 3 серпня 2011 року, встановлено інший спосіб пред'явлення виконавчого листа до виконання, а саме: безпосереднє звернення стягувача до органу Казначейства з виконавчим документом.

Задовольняючи позов та скасовуючи постанову старшого державного виконавця про повернення виконавчого документа, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не складено акт про наявність встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно та кошти боржника, а також у постанові не роз'яснено позивачу право повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання протягом строку, встановленого ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при винесенні постанови про повернення виконавчого листа ОСОБА_4, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на матеріалах справи та правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Відповідно до ч. 5 цієї ж статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначається Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, та правовими нормами Порядку виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів, або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2008 року № 609, що були чинні на день виникнення спірних правовідносин.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 26 червня 2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ОСОБА_4 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 3 серпня 2011 року (далі - Порядок), встановлено інший спосіб пред'явлення виконавчого листа до виконання, а саме: безпосереднє звернення стягувача до органу Казначейства з виконавчим документом. При цьому, державний виконавець склав акт про наявність підстав про повернення виконавчого документа стягувачу та у зазначеній постанові, з посиланням на Порядок, державний виконавець роз'яснив позивачу спосіб пред'явлення виконавчого документа для виконання.

За таких обставин, коли відповідач при винесенні оскаржуваної постанови дотримався зазначених вимог чинного законодавства, зокрема, склав акт та роз'яснив стягувачу право пред'явлення виконавчого документа до виконання у спосіб, встановлений Порядком, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Мотиви та доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Згідно частини 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про незаконність судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк