Справа № 808/6363/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2015 р. м. Київ К/800/43156/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держкомзему у Запорізькій області про скасування акту, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до Головного управління Держкомзему у Запорізькій області, в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просив:

- скасувати висновок державної експертизи землевпорядної документації № 644 від 18 жовтня 2010 року, затверджений відповідачем, та визнати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_4, загальною площею 1,5000 га, для ведення особистого селянського господарства із земель Степненської сільської ради, розташованої за межами населеного пункту, таким, що одержав позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації;

- зобов'язати відповідача затвердити розроблений та погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_4, загальною площею 1,5000 га, для ведення особистого селянського господарства із земель Степненської сільської ради, розташованої за межами населеного пункту, та передати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 1,5000 га, для ведення особистого селянського господарства із земель Степненської сільської ради, розташованої за межами населеного пункту, відповідно до розробленого та узгодженого проекту землеустрою.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2014 року, в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 29 березня 2010 року розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації № 665 позивачу надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, розташованої на території Степненської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 1,5000 га.

26 квітня 2010 року Відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області позивачу надано висновок № 01-12/440 про погодження проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

29 квітня 2010 року від Управління культури і туризму Запорізької обласної державної адміністрації позивачем отримано висновок № 733 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

09 червня 2010 року Запорізьким регіональним управлінням водних ресурсів листом № 0695, з урахуванням обстеження на місці, та те, що земельна ділянка знаходиться за межами прибережної захисної смуги струмка, на землях, які не відносяться до земель водного фонду, надано дозвіл на відведення земельної ділянки позивачу у приватну власність, площею 1,5000 га, яка розташована за межами населеного пункту, на території Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства.

12 липня 2010 року начальником відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Запорізької райдержадміністрації позивачу надано висновок № 01-08/297 про погодження відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Степненської сільської ради.

09 вересня 2010 року Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області складено висновок № 322/13/09 про погодження позивачу матеріалів проекту земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до п. 19 вказаного висновку Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області вважає за можливе погодження матеріалів проекту відведення земельної ділянки із земель запасу Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

22 вересня 2010 року Запорізькою районною санітарно-епідеміологічною станцією в Запорізькій області надано висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 157 про відповідність вимогам санітарного законодавства.

18 жовтня 2010 року Відділом державної землевпорядної експертизи проведено експертизу та складено відповідний висновок державної експертизи землевпорядної документації за № 664.

Відповідно до п. 10 вказаного висновку експертами встановлено зауваження до земельної документації: у вхідній земельно-кадастровій інформації невірно вказано цільове призначення використання землі; на кадастровому плані не вказаний суміжний землекористувач від точки А до точки Б. Ситуаційна схема виконана в масштабі, який не дозволяє визначити місце розташування земельної ділянки; відсутній проект розпорядження; відсутнє обґрунтування можливості зміни виду угідь з пасовищ на ріллю; згідно матеріалів по передачі земель в колективну власність КСП "Степне", затверджених рішенням Степненської сільради № 10 від 04 грудня 1996 року, державного акту на право колективної власності КСП "Степне" ЗП № 00503 від 27 лютого 1997 року запроектована земельна ділянка належить до пасовищ, які відповідно до законодавства підлягають розподілу на земельні частки (пай), і тому не може бути передана у власність стороннім особам без згоди власників земельних часток паїв.

За підсумками результатів державної експертизи проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,5000 га, із земель Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства у власність позивача не відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється негативно і не погоджується.

Не погоджуючись із висновком № 664 від 18 жовтня 2010 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в позові, суди виходили з того, що при проектуванні відведення позивачу земельної ділянки порушено ст. 14 Конституції України, п. 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, статей З, 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Колегія суддів не погоджується з висновками судів та вважає їх передчасними, виходячи з такого.

Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказану норму слід розуміти так, що судове рішення є законним, якщо воно ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, порушення яких є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом вищої інстанції. Це випливає з конституційного принципу законності (пункт 1 частини третьої статті 129 Конституції України, стаття 9 КАС України). При цьому законність необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі верховенства права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Отже, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Спір між сторонами виник внаслідок того, що земельна ділянка, на яку надано дозвіл на розробку проекту відведення, підлягає розподілу на земельні частки (паї), а тому не може бути передана у власність стороннім особам без згоди власників земельних часток (паїв).

Між тим, розглядаючи спір, суди обох інстанцій послалися на лист Головного управління Держкомзему у Запорізькій області від 30 грудня 2010 року № 02-07-Д817/4652, як на доказ щодо правомірності висновку державної експертизи землевпорядної документації від 18 жовтня 2010 року № 664, тоді як первині документи, що підтверджують обставини, викладені у цьому листі, не перевірили, зокрема технічну документацію по складанню схеми поділу земель колективної власності КСП "Степне" на земельні частки (паї), яка погоджена рішенням Степнеської сільської ради від 26 квітня 2000 року № 3.

Посилання судів на державний акт на право колективної власності КСП "Степне" ЗП № 00503 від 27 лютого 1997 року не може бути переконливим доказом у правомірності оскаржуваного висновку, оскільки первинні документи, що стали підставою для його видачі (технічна документація), суди не досліджували, а відтак і місце розташування спірної земельної ділянки по відношенню до державного акту судами не досліджувалось.

Відповідно до КАС України під час прийняття судового рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Судове рішення складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов до висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Відповідно до пп. 4 ст. 7 КАС України одним із принципів адміністративного судочинства є офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до витребування доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, суди витребовували у відповідача додаткові докази, які останнім залишені без виконання.

Неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Утім, на думку суду касаційної інстанції, суди не вжили всіх необхідних заходів, спрямованих на виконання всіх вимог, а відтак розглянули справу без дослідженням усіх обставин всупереч вимогам ст. 11 КАС України.

За Конституцією України судове рішення є обов'язковим до виконання, в тому числі щодо надання документів на ухвалу суду.

За невиконання стороною вимог судового рішення з урахуванням конкретних обставин справи законодавством передбачені заходи впливу/реагування та наслідки.

Таким чином, розгляд справу без необхідних доказів, які може подати лише одна сторона, буде вважатись порушення принципу на справедливий суд, який закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суди мають врахувати недоліки, на які вказав суд касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: