Справа № 804/5810/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2015р. м. Київ К/800/3337/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за касаційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» (далі - ПАТ «Дніпровагонмаш»), в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 2252141,14 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 450,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» у 2012 звітному році не забезпечив установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, у зв'язку з чим зобов'язаний сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2014 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

У касаційній скарзі Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що відповідачем не створено в необхідній кількості робочі місця для осіб, яким встановлено інвалідність, що не може бути підставою для звільнення його від відповідальності.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно звіту про зайнятість на працевлаштування інвалідів за 2012 рік (форма № 10-ПІ) середньооблікова чисельність штатних працівників у ПАТ «Дніпровагонмаш» за 2012 рік становила 4026 осіб, у зв'язку з чим норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у відповідності до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» склав 161 робоче місце. Проте на підприємстві у 2012 році працювало 115 осіб, яким встановлено інвалідність.

У зв'язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 46 осіб позивачем до ПАТ «Дніпровагонмаш» застосовано адміністративно-господарські санкції у розмірі 2252141,14 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у сумі 450,43 грн.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ПАТ «Дніпровагонмаш» уживав усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, про наявність вакансій про працевлаштування інвалідів, звітував міському центру зайнятості за формою №3-ПН, розміщував відповідні оголошення в газеті «Деловые ведомости» про вакансії для людей з інвалідністю, проте позивач інвалідів для працевлаштування не направляв, а відповідач не відмовляв у такому працевлаштуванні.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Тобто цією нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Відтак, колегія суддів вважає, що стаття 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

Відповідно до частини третьої статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Разом з тим, частиною 3 статті 18 вказаного Закону чітко визначені обов'язки підприємства, що використовує найману працю, зокрема, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів, звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Порядок подання звітності про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, а також форми цієї звітності затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики від 19 грудня 2005 року №420 «Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814 (чинний до 12 липня 2013 року), відповідно до якого про наявність вакансій підприємство подає звіт за формою №3-ПН.

У графі 15 цього Звіту наводяться дані про можливість працевлаштування на вільне робоче місце (вакантну посаду) особи, що належить до окремої категорії громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, у рахунок річної броні, установленої місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами відповідних рад за поданням центрів зайнятості, відповідно до статті 5 Закону України «Про зайнятість населення», із змінами та доповненнями, а також інвалідів, пенсіонерів, студентів та інших.

З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку про наявність у роботодавця обов'язку виділяти та створювати робочі місця для інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, та повідомляти уповноважені органи про наявність вакансій (форма 3-ПН), за наслідками чого компетентні органи направляють на підприємство для працевлаштування інвалідів.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно наказу відповідача №58 від 19 січня 2010 року на підприємстві було створено комісію з організації робіт по виконанню 4-відсоткового нормативу для працевлаштування інвалідів, якою були прийняті протягом 2012 року рішення про створення додатково 8 робочих місць для інвалідів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних протоколів та наказів про створення робочих місць для інвалідів.

Протягом 2012 року відповідачем щомісячно подавались звіти за формою № 3-ПН про наявність вакансій до Дніпродзержинського міського центру зайнятості, в кожному з яких зазначалося про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Крім того, відповідачем розміщувались відповідні оголошення в газеті «Деловые ведомости», в яких зазначалося, що відповідач запрошує на роботу осіб, які мають інвалідність, на різні посади.

Більше того, протягом 2012 року відповідач звертався до Управління праці та соціального захисту населення Заводського району, Дніпродзержинського міського центру зайнятості та до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з відповідними листами з питань комплектації робочих місць для інвалідів, оскільки не зважаючи на щомісячне звітування до відповідного центру зайнятості населення, на підприємстві залишались вакантні місця.

Відповідно до листів Дніпродзержинського міського центру зайнятості №1111 від 25 квітня 2013 року та №1345 від 21 травня 2013 року протягом 2012 року на обліку в міському центрі зайнятості перебувало 224 особи з обмеженими фізичними властивостями. За цей період було запропоновано працевлаштування у відповідача 73 особам, з яких 13 осіб працевлаштовані, 60 осіб відмовились, в тому числі 9 осіб не відповідають вимогам (за станом здоров'я), 4 - вакансія зайнята (направлені та працевлаштовані інші особи з обмеженими фізичними властивостями).

Згідно положень частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині другій наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, оскільки відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, а тому суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Висновки судів ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справах цієї категорії, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2013 року у справі №21-81а13.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало