Справа № 826/128/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 квітня 2015 року письмове провадження № 826/128/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Адміністрації Президента України,

Державного управління справами

про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Адміністрації Президента України в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати Розпорядження Глави Адміністрації Президента України від 04.12.2014 року № 1392-к про звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача інформаційно-аналітичним відділом управління прес-служби;

- стягнути на користь позивача 6 560,30 грн. середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що розпорядженням Глави Адміністрації Президента України від 04.12.2014 р. № 1392-к ОСОБА_1 було незаконно звільнено з посади завідувача інформаційно-аналітичного відділу Управління прес-служби у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення штату працівників, пункт 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважає звільнення з посади незаконним, оскільки відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України не дотримано визначеного законом порядку вивільнення працівників при скороченні штату з вчиненням відповідних дій, зокрема, не запропоновано інших вакантних посад.

Позивач вважає, що відповідачем порушено порядок її звільнення, а тому звернулася до суду.

В судовому засіданні позивач адміністративний позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити. Додатково зазначила, що Адміністрацією Президента України питання про отримання згоди від профспілкового комітету на звільнення позивача не розглядалося.

Представники відповідачів у судове засідання не з'явилися, через канцелярію суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, а також письмові заперечення в яких останній просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у них.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Розпорядженням Глави Адміністрації Президента України від 20.03.2014 року № 259-к ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача відділу планування Головного управління комунікацій.

Розпорядженням Глави Адміністрації Президента України від 03.04.2014 року № 314-к ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача інформаційно-аналітичного відділу Управління прес-служби, звільнивши з посади.

Розпорядженням Глави Адміністрації Президента України від 04.12.2014 року № 1392-к «Про звільнення ОСОБА_1» Позивача звільнено 05 грудня 2014 року з посади завідувача інформаційно-аналітичного відділу Управління прес-служби у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення штату працівників, пункт 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем 1 розпорядження від 04.12.2014 року № 1392-к «Про звільнення ОСОБА_1», вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом з вимогою про його скасування, поновлення на роботі та стягнення з відповідача 1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну службу», підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто визначеними Кодексом законів про працю України, та спеціальними, передбаченими у цій нормі.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є питання щодо правомірності звільнення позивача у зв'язку зі змінами в організації праці та скорочення чисельності працівників за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом встановлено, що Указом виконуючого обов'язки Президента України від 09 квітня 2014 року № 387 «Про внесення змін до Указів Президента України від 2 квітня 2010 року № 504 та від 5 квітня 2011 року № 352» затверджено граничну чисельність працівників Адміністрації Президента України у кількості 520 штатних одиниць.

Водночас, Указом Президента України від 14 липня 2014 року № 592 «Питання Адміністрації Президента України» було затверджено граничну чисельність працівників Адміністрації Президента України у кількості 416 штатних одиниць. Отже, відбулось скорочення штату на 104 одиниці.

В зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці у Адміністрації Президента України, посада, яку обіймала позивач, була скорочена.

Про наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України позивача попереджено 18 серпня 2014 року, про що свідчить власний підпис Позивача та дата 18.08.2014 року на попередженні, що не заперечувалось Позивачем під час розгляду справи.

З матеріалів справи також вбачається, що листом від 21.11.2014 року № 07/1-26/772 відповідачем 1 ОСОБА_1 надано інформацію щодо кількості вакантних посад в Адміністрації Президента України, однак, як повідомила у судовому засіданні позивач жодної з них вона не обрала, у зв'язку із тим, що конкретні посади їй не запропоновано. Повідомила, що по внутрішній пошті направила електронний лист, однак відповідачем 1 відповіді на нього не надано. Копію вказаного листа та докази отримання його відповідачем 1 позивач суду не надала.

Оскаржуваним Розпорядженням Глави Адміністрації Президента України від 04 грудня 2014 року № 1392-к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади (у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення штату працівників, пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

Також під час розгляду справи судом встановлено, що Апарат Адміністрації президента скорочено на 40%, згідно повідомлення прес-служби Президента України.

Суд зауважує, що лише власник або уповноважений ним орган має право визначати чисельність працівників і штатний розпис підприємства. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але він не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Лише власник підприємства має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис, визначати чисельність працівників, посад.

З викладених обставин вбачається, що при звільнені Позивача не було порушено норм діючого законодавства.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем 1 вимог законодавства при її звільненні, оскільки не отримано згоду первинної профспілкової організації, суд зазначає наступне.

Згідно статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Конституційний Суд України з приводу визначення професійної спілки, що діє на підприємстві (за термінологією ст. 43-1 КЗпП України) вказав, що такою є будь-яка профспілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції України і законів України утворена на підприємстві за вільним вибором її членів з метою захисту їхніх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи виступає така профспілка стороною колективного договору. Питання про надання згоди на розірвання трудового договору вирішує профспілка, членом якої є працівник.

Згідно письмових заперечень відповідача 1, жодного повідомлення про легалізацію профспілки відповідно до статті 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а також щодо перебування будь-яких працівників Адміністрації Президента України, в тому числі ОСОБА_1, у первинній профспілковій організації ВПС «Захист справедливості» до відповідача не надсилалось, а отже і отримання згоди, в такому випадку на його звільнення законодавчо не передбачено.

Під час розгляду справи позивачем доказів що вказана профспілкова організація повідомила відповідача 1 про своє існування не надала, тому її не можна вважати такою, що діє в Адміністрації Президента України .

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що при виданні розпорядження від 04.12.2014 року № 1392-к «Про звільнення ОСОБА_1», відповідач 1 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим позовні вимоги про скасування оскаржуваного розпорядження задоволенню не підлягають.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи Позивача про її переважне право на залишення на роботі, оскільки , вона не надала доказів того, що є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

У відповідності до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У відповідності до диспозиції вказаної правової норми рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийнято лише одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Оскільки при вирішенні даного спору суд відмовив у задоволенні вимоги про поновлення на роботі, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналогічну позицію займає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 14.12.2011 року по справі № 6-22193св11.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивача 6 560,30 грн. середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги Позивача є необґрунтованими, та, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій