Справа № 344/6516/14-а
Суддя: Польська М. В.
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/6516/14-а
Провадження № 2-а/344/20/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Польської М.В.,

секретаря Дзюбак Х.Б.,

з участю представника відповідача Левченка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління внутрішніх справ в Івано-Франківській області про визнання наказу недійсним та поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до управління внутрішніх справ в Івано-Франківській області про визнання недійсним наказ №221а від 31.05.2013р., поновлення на посаді начальника центру обслуговування підрозділів підпорядкованого УМВС України в Іано-Франківській області, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

В адміністративному позові зазначено, що наказом №221а від 31.05.2013р. позивач прийнятий на роботу на посаду начальника центру обслуговування підрозділів підпорядкованого УМВС України в Іано-Франківській області, наказом №162 о/с його звільнено з посади на підставі пунктів 3 та 4 ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання своїх обов'язків та прогул. Обгрунтовуючи вимоги, зазначає що за невиконання позивачем своїх обов'язків (не освітлення фасаду приміщень служби) його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану, про яку йому не було відомо. Щодо прогулу вважає не підтверджені факти відсутності на робочому місці, оскільки 03.03 та 04.03.2014р. він був присутній в своєму службовому кабінеті і по телефонному зв'язку отримував та передавав дані по споживанню комунальних послуг.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовіі. Просив позов задовольнити повністю, в подальшому 08.04.2015р. подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, подавши письмове заперечення на позов.

Вислухавши сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що наказом №221а від 31.05.2013р. позивач прийнятий на роботу на посаду начальника центру обслуговування підрозділів підпорядкованого УМВС України в Іано-Франківській області, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.5, 17). При цьому, що позовна вимога позивача в позові (№1) стосується визнання недійсним саме наказу про прийняття, а не звільнення його за іншим наказом від 26.03.2014р., хоча обґрунтовуючи вимоги позивач обумовлює незаконність звільнення, а не прийняття його на роботу, не уточнивши під час участі його в засіданнях позовні вимоги (як помилкову).

Наказом №162 о/с від 26.03.2014р. ОСОБА_2 звільнено з посади на підставі пунктів 3 та 4 ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання своїх обов'язків та прогул, про що внесено відповідний запис в трудову книжку (а.с.18,5). В цей день позивачу видано трудову книжку та ознайомлено з наказом, про що свідчить здійснений ним особисто запис.

Обгрунтовуючи вимоги, ОСОБА_2 зазначає що за невиконання еим своїх обов'язків (не освітлення фасаду приміщень служби) його притягнуто було до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану, про яку йому не було відомо. Щодо прогулу вважає не підтверджені факти відсутності на робочому місці, оскільки 03.03 та 04.03.2014р. він був присутній в своєму службовому кабінеті і по телефонному зв'язку отримував та передавав дані по споживанню комунальних послуг.

Однак з такими доводами суд не погоджується, виходячи з такого.

Так, згідно функціональних обов'язків начальника центру обслуговування підрозділів підпорядкованого УМВС України в Іано-Франківській області, затверджених начальником УМЗ (управління матеріального забезпечення) УМВС України в Івано-Франківській області 10.06.2013р. (а.с.41-43), ОСОБА_2 в т.ч. розприділяє обов'язки між працівниками центру, визначає планові та поточні завдання, контролює їх виконання (п.1.3), організовує здійснення заходів по підготовці до роботи в осінньо-зимовий період об'єктів УМВС, здійсненню заходів по раціональному і економному використанню електроенергії, теплоенергії та водопостачання (п.1.7) та інші права та обов'язки.

До центру обслуговування підрозділів підпорядкованого УМВС, який очолював позивач, входили: група комунально-експлуатаційного забезпечення - 28 чол., група з обслуговування адміністративного будинку УБОЗ УМВС - 4 чол., відділення охорони адмінбудинків - 10 чол., всього з керівником - 41 працівник (а.с.70). Хоча в судовому засіданні, позивач на запитання скільки в підпорядкуванні перебувало в нього працівників, зазначив суду 29-30 чоловік, що підтвердило не володіння ним, як керівником центру факту підпорядкування працівників та відсутність як наслідок належного контролю позивачем за їх роботою.

Відповідач заперечуючи позов суду зазначив, що позивач формально відносився до своїх обов'язків як керівника підрозділу, не контролював прибирання території та приміщень, також на роботу в осінньо-зимовий період 2013-2014р. не склав актів комісійного обстеження адмінбудівель, технічних комунікацій, відсутній був контроль за використанням комунальних послуг, відсутній контроль за обслуговуванням засобів освітлення, відсутні протоколи нарад з найбільш важливих питань ресурсного забезпечення. Деякі працівники центру через відсутність контролю позивача як керівника, не знали про підпорядкування їх безпосередньо ОСОБА_2

Дані доводи підтвердили і свідки в судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

А тому, за результатами службового розслідування щодо перевірки факту не виконання вказівок керівництва УМВС від 13.11.2013 року керівництвом центру обслуговування підрозділів підпорядкованого УМВС України в Іано-Франківській області ОСОБА_2 та комендантом групи комунально-експлуатаційного забезпечення ОСОБА_3 (підпорядкований в т.ч. ОСОБА_2.), наказом №1451 від 19.11.2013р. позивачу було оголошено догану (а.с.44) за грубе порушення вимог ст..139 КЗпП України, що призвело до незабезпечення санітарно-гігієнічних норм у адмінприміщенні УМВС, відсутності дієвого контролю за економією електроенергії та води, неналежного обслуговування засобів освітлення фасадної частини адмінбудівлі УМВС.

Позивач в поясненнях зазначав, що освітлення фасаду не входило в його обов'язки, однак суд з отриманих пояснень та матеріалів справи прийшов до висновку, що позивач як керівник ніс відповідальність не за самостійне виконання тих чи інших наданих послуг, а за належний контроль по забезпеченню центром належного утримання як приміщень так і обслуговування засобів таких наданих послуг, контроль за використанням цих отриманих в приміщення послуг. Щодо посилання позивача на не ознайомлення його з наказом про оголошену догану, то Актом про відмову від ознайомлення з наказом ОСОБА_2, в присутності 4 осіб, в т.ч. підпорядкованого керівнику центру ОСОБА_3, підтверджено відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом (а.с.45). Цей факт підтвердили і свідки, які підписували Акт та в присутності яких відбувалось ознайомлення з наказом позивачем.

Щодо повторного випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, з врахуванням отриманої догани, відповідач вказав суду на те, що позивач під час перебування на посаді не затверджував посадові інструкції працівників центру, не організовував належно роботу центру, не визначав планові та поточні завдання. Після оголошеної догани стан справ в організації роботи центру не покращився, за роботою підпорядкованого позивачу відділення охорони адмінбудинків він контроль не здійснював взагалі, з 17.02.2014 року не проводив прийом-здачу чергувань постових міліціонерів. Про все це зазначено у висновку службового розслідування старшого інспектора ОД ВІОС УКЗ УМВС в Івано-Франківській області майора міліції Москальчук Д.Ф. від 05.03.2014 року (а.с.47-50), доповідній записці начальника УМЗ підполковника міліції Сливоцького В.М., безпосереднього керівника позивача (а.с.51-52) та журналу в яких зазначаються рапорти про здачу-прийому чергувань (а.с.66-69), з яких вбачається те, що чергування до 17.02.2014р. передавалися з інструктажем позивача, а після цього записи про інструктаж ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. Таким чином працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про застосування дисциплінарного стягнення, власник, як це передбачено ст. 149 КЗпП України, повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення.

За порушення трудової дисципліни на працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Отже, відповідач в листопаді 2013р. застосовував догану щодо позивача, а за повторне порушення наступила відповідальність - звільнення. Щодо пояснення, то таке пояснення позивач надав 05.03.2014 року, про що зазначатиметься нижче, оскільки пояснення стосуються як систематичного невиконання обов'язків, так і прогулу.

Як слідує зі ст..139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Отже, з матеріалів справи випливає, що невиконання обов'язків позивачем носило систематичний характер, без поважних причин надавалася позивачем відмова від доручень керівника, застосовувались заходи дисциплінарного впливу попередньо перед звільненням.

Що стосується питання звільнення позивача відповідачем і по п.4 ст.40 КЗпП України, то судом встановлено наступне.

За положеннями п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення на підставі прогулу допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника. Однак оцінка дій (бездіяльності) працівника як таких, що містять чи не містять ознаку вини, являє істотну складність. У цьому зв'язку істотного значення має судова практика, що склалася, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України. Поважними можуть бути визнані причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. З іншого боку, прогулом без поважної причини вважається самовільне використання відпустки (вихід у відпустку), відгулу тощо. Загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, 03.03.2014 року відсутність ОСОБА_2 на робочому місці з 10.00 год. по 17.30 год. зафіксовано актом від 03.04.2014р. (а.с.53) та відсутність 04.03.2014р. на робочому місці з 14.00 год. по 18.00 год. актом від 04.04.2014р. (а.с.54), висновком службового розслідування від 05.03.2014р. (а.с.47-50).

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказував на те, що в цей період він перебував на робочому місці (обидва дні), оскільки здійснював телефонні дзвінки зі службового кабінету.

Судом в підтвердження чи спростування даних доказів, було витребувано ухвалою роздруківку вхідних та вихідних розмов здійснених зі службового кабінету в якому знаходиться телефон.

На вимогу суду отримано таку інформацію від Укртелекому (а.с.111-112), з якої вбачається, що 03.03.2014р. за поданим позивачем номером телефону, здійснено за день два вихідні дзвінки (0 сек. 0 хв. розмови), а саме о 16.42 год. та 16.51 год., при цьому, як зазначалось вище та зафіксовано Актами, ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці з 10.00 год. по 17.30 год., отже не спростовано позивачем його відсутність з 10.00 год до 16.40 год., та доведено його присутність в службовому кабінеті з 16.40 год, а не з 17.30 год. При цьому, протягом робочого дня, позивач як встановлено судом був відсутній на робочому місці більше трьох годин без поважних причин, інших доказів суду не надано.

За 04.03.2014 року за поданим номером телефону, здійснено за день 12 вихідних дзвінка (тривалістю 0 хв. 0 сек.розмови) з 8.16 год. по 10.34 год., та в 11.33 год. отримано вхідний дзвінок (тривалістю 3 хв. 40 сек.розмови), при цьому, як зазначалось вище та зафіксовано Актами, ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці з 14.00 год. по 18.00 год. Отже, єдиним обґрунтуванням позивача про наявність його на робочому місці через телефонні розмови, спростовано доказом роздруківки та підтверджено факт відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин без поважних причин, інших доказів суду не надано.

Окрім того, слід також зазначити, що 05.03.2014 року ОСОБА_2 надав власноручно письмове пояснення (а.с.62-65), в якому зазначено що 04.03.2013 року (запитання стосувалось 04.03.2014 року а не цього ж дня 2013 року, тому суд вважає помилковою дату зазначену ОСОБА_2.) з 8.30 год по 17.20 год. він «виконував контроль по зміні до лімітів по споживанню енергоносіїв та води», а 03.03.2013 року (запитання стосувалось 03.03.2014 року а не 2013 року) «знаходився на робочому місці і виконував деякі вказівки Сливоцького В.М. однак більш детально пригадати не можу». В даному поясненні ОСОБА_2 також на запитання «чому не сформовано та не затверджено функціональні обов'язки працівників, в т.ч. атестованих, чи ознайомлював керівник підлеглих з обовязками і де зберігаються?» відповів що «функціональні обов'язки працівників знаходяться у Сливоцького В.М., чи ознайомлені працівники - не пам'ятає».

Отже, перевіряючи законність звільнення позивача з роботи саме за систематичне невиконання обов'язків працівником та прогул, суд приходить до висновку, що звільнення за цих підстав, проведене законно з дотриманням вимог щодо наявності підстав для звільнення.

З врахуванням вищевикладеного, виходячи з диспозитивності та зазначених вимог адміністративного позову, підстав для визнання незаконним звільнення з роботи та як наслідок скасування наказу, як про прийняття на роботу так і про звільнення з роботи та поновлення на займаній посаді позивача, немає. А тому, як наслідок, вимоги позивача про стягнення заробітньої плати за час вимушеного прогулу також не є обгрунтованими.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі ст. 40, 147-149 КЗпП України, та керуючись ст.ст.11, 71 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління внутрішніх справ в Івано-Франківській області про визнання наказу недійсним та поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, але якщо апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається через Івано-Франківський міський суд протягом 10 днів з дня її проголошення, а у разі прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Довідка: повний текст постанови виготовлено 10 квітня 2015 року.

Суддя Польська М.В.