Справа № 2а/1370/3975/12
Суддя: Довга О.І.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року Справа № 2741/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довгої О.І.,

судді Матковської З.М.,

судді Запотічного І.І.

секретер судового засідання Коцур В.К.

за участю представників сторін:

від відповідача Мельник С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби України на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 04.01.2013 року по справі № 2а/1370/3975/12 за позовом ОСОБА_3 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби України про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 26.07.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. З 12.06.2012 року по 21.06.2012 року працівниками Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби було проведено документальну позапланову перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства позивачем, за результатами якої складено акт від 02.07.2012 року. Перевіркою встановлено порушення позивачем частини 1 статті 201, частин 1-6 статті 203, статей 203, 215, 216, 228, 228, 662,655, 656, 628, 638, 664 Цивільного кодексу України, пунктів 1.4 статті 1, підпункту 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість». На підставі акту перевірки Луцькою об'єднаною державною податковою інспекцією винесено податкове повідомлення-рішення від 26.07.2012 року №, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 51091,25 грн., в тому числі за основним платежем - 40873 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 10218,25 грн. Позивач із даним податковим повідомленням-рішенням не погоджується та просить його скасувати, оскільки відповідачем неправомірно зроблено висновок про заниження податку на додану вартість за липень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2009 року, січень, лютий, квітень, травень 2010 року на загальну суму 40 873 грн. Вважає, що висновки в акті перевірки відповідача зроблені на припущеннях, а встановлені Луцькою ОДПІ факти не відповідають дійсності, а тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає до скасування.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04.01.2013 року по справі № 2а/1370/3975/12 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби № від 26.07.2012 року.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить постанову суду скасувати, та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити.

Представник відповідача підтримує вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Предметом документальної перевірки є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Така перевірка здійснюється на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків, а тому органи державної податкової служби мають право вимагати надання вказаних документів під час перевірки.

З 12.06.2012 року по 21.06.2012 року працівниками Луцької ОДПІ було проведено документальну позапланову перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства позивачем з питань взаєморозрахунків з ТзОВ «Скапхолдінгс», ТзОВ «Вакко» та ТзОВ «Мережасистем-Буд» за період з 01.06.2009 року по 31.12.2011 року. Перевіркою встановлено порушення позивачем частини 1 статті 201, частин 1-6 статті 203, статей 203, 215, 216, 228, 228, 662, 655, 656, 628, 638, 664 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених позивачем при придбанні товарів, відповідно до частини 1, 5 статті 203, частин 1,2 статті 215, статті 228 Цивільного кодексу України, зазначені правочини мають ознаки нікчемності та є нікчемними в силу закону та пунктів 1.4 статті 1, підпункту 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме придбання товарів (робіт, послуг) за нікчемними правочинами, господарські операції, які не підтверджені та не пред'явлення податкових накладних, в результаті чого донараховано ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 40873,00 грн., а саме за липень 2009 року в сумі ПДВ 3679,00 грн., вересень 2009 року - 6435,00 грн., жовтень 2009 року - 4748,00 грн., листопад 2009 року - 4748,00 грн., грудень 2009 року - 2901,00 грн., січень 2010 року - 6399,00 грн., лютий 2010 року - 4748,00 грн., квітень 2010 року - 3175,00 грн. та травень 2010 року - 4040,00 грн.

За результатами перевірки складено акт від 02.07.2012 року на підставі якого Луцькою об'єднаною державною податковою інспекцією винесено податкове повідомлення-рішення від 26.07.2012 року №000334170, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 51091,25 грн., в тому числі за основним платежем - 40873 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 10218,25 грн.

Як вбачається з акту перевірки, податковим органом зроблено висновок про те, що позивачем неправомірно віднесено до податкового кредиту 40873 грн. ПДВ з вартості придбаних товарів (послуг) по взаємовідносинах з ТзОВ «Скапхолдінгс» та ТзОВ «Вакко», оскільки перевіркою встановлено безтоварність фінансово-господарських відносин із згаданими контрагентами.

Відповідно до п.1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 7.2.6 п.7.2 та підпунктом 7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до вимог п.3.2 ст. З Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за №168/704.

Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного Положення, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2 ст.9 цього Закону).

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановленим цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.

Разом з тим, у листі Державної податкової адміністрації України від 08.04.2008р. №3146/6/15-016 зазначено, що частиною другою та третьою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» передбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Матеріалами справи доведено, що позивач у 2009 та 2010 роках здійснював закупівлю товарів у ТзОВ «Вакко» та отримував послуги по ремонту обладнання в ТзОВ «Скапхолдінгс», що підтверджується податковими та видатковими накладними.

На виконанням ТзОВ «Скапхолдінгс» послуг з ремонту техніки та торгівельного обладнання між позивачем та ТзОВ «Скапхолдінгс» складені акти прийому-здачі виконаних робіт.

Із норм Закону України «Про податок на додану вартість» вбачається, що Закон визначає лише один випадок невключення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку - відсутність податкової накладної, згідно з абзацом 2 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону підставою для відповідальності платника податку є не підтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на момент перевірки платника податку. Інших підстав для невключення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку зазначений Закон не передбачає.

Якщо контрагенти не виконали свого зобов'язання по наданню податковому органу документів, які підтверджують реальність здійснення зазначених вище господарських операцій, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Всупереч наведеній нормі, орган ДПС досліджував дійсність правочинів, тобто фактично контролював дотримання платником податків цивільного законодавства. Проте, висновки про порушення позивачем вимог ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України відповідач зробив з перевищенням компетенції органів державної податкової служби, оскільки ані Податковий кодекс України, ані Закон України «Про державну податкову службу в Україні» не надають податковим органам повноважень на встановлення фактів порушення платниками податків норм цивільного або господарського законодавства. Податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства та не мають повноважень визнавати правочини нікчемними або такими, що не відповідають закону. Встановивши що правочин має ознаки фіктивного, податковий орган, діючи в межах своїх повноважень, повинен звернутися до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним. До набрання рішенням суду законної сили правочин вважається дійсним, оскільки саме це є змістом презумпції, яка наведена у ст. 204 ЦК України. До цього часу податковий орган не може застосовувати наслідки недійсності правочину, зокрема й корегувати податкові зобов'язання, навіть якщо б у нього і були відповідні переконання.

За змістом статті 228 ЦК України у редакції, яка діє з 01 січня 2011 року, правочини, які були укладені з метою, суперечною інтересам держави та суспільства, належать до оспорюваних. Таким чином, повноваження на встановлення законності правочинів, вчинених позивачем за тими критеріями ознак, що містяться в складеному відповідачем акті, належать виключно до компетенції судових органів.

З цього приводу слід також додати, що відповідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», щоб вважати правочин нікчемним необхідні виключно законом передбачені для цього підстави, але й встановлення цього факту не входить до компетенції органу ДПС.

Висновки податкового органу прямо суперечать не лише нормам Податкового кодексу України, а й практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується національними судами як джерело права. Так, Європейський Суд у рішенні від 22 січня 2009 року у справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії»(заява № 3991/03) зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Податковим органом під час перевірки та представником Луцької ОДПІ під час розгляду справи судом не доведено, що господарські операції між позивачем та ТзОВ «Вакко», ТзОВ «Скапхолдінгс» вчинені саме з метою, заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Матеріали справи свідчать про те, що правочини, укладені між позивачем та ТзОВ «Вакко» та ТзОВ «Скапхолдінгс» виконані та підтверджені документами, які надані позивачем.

З урахуванням зазначених положень чинного законодавства суд вважає висновок суду першої інстанції правомірним, так як позивачем віднесено до складу податкового кредиту 40873 грн., сплачених у ціні товарів (послуг), придбаних (отриманих) у ТзОВ «Вакко» та ТзОВ «Скапхолдінгс».

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби України залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 04.01.2013 року по справі № 2а/1370/3975/12 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Матковська З.М.

Запотічний І.І.