Справа № 816/47/15-а
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р.Справа № 816/47/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2015р. по справі № 816/47/15-а

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

06 січня 2015 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі по тексту - відповідач, ДПІ у м.Полтаві ГУ Міндоходів у Полтавській області), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 грудня 2014 року №,

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №,

- визнати протиправним та скасувати рішення від 23 грудня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2015 року по справі №818/47/15-а адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 05 грудня 2014 року №.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 23 грудня 2014 року №.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 23 грудня 2014 року №.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору у розмірі 182 гривні 70 копійок.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2015 року по справі №818/47/15-а та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі та надісланих письмових поясненнях зазначив про порушення судом першої інстанції, зокрема, вимог ст.129 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 159 КАС України, пункту 44.1 статті 44 підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177, Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, пункту 2 частини першої статті 7 та частини 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI. Вказав на відсутність документів які підтверджують оплату продукції закупленої у ФОП ОСОБА_2 Стверджує, що згідно розрахункового рахунку відкритого у АТ "Прокредитбанк" не встановлено перерахування грошових коштів за продукти харчування ФОП ОСОБА_2 Зазначив, що в Книзі обліку доходів та витрат не заповнені всі обов'язкові графи, при співставлені сум готівки, виданої контрагенту позивача та дат, коли проведені розрахунки, відсутні збіги у Книзі. З викладених підстав, стверджує про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб за 2012-2013 роки на загальну суму 17529,08 грн. та заниження єдиного соціального внеску за 2011-2013 роки у сумі 42915,09 грн., у тому числі за 2011 рік у сумі 2364,47 грн., за 2012 рік у сумі 11943,14 грн. та за 2013 рік у сумі 28607,48 грн. Враховуючи викладене, вважає вірними висновки акту перевірки від 05 грудня 2014 року №7227/16-01-17-01-11/НОМЕР_1. Таким чином, вважає правомірними вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 грудня 2014 року №, податкове повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №, рішення від 23 грудня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску. Враховуючи вищевикладене, вважає позовні вимоги безпідставними, а рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню.

Позивач, у надісланих запереченнях на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу ДПІ у м.Полтаві ГУ Міндоходів у Полтавській області залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2015 року по справі №818/47/15-а залишити без змін. Вказав, що перевіряючими під час перевірки досліджено лише рух коштів на рахунку, що передбачає безготівковий розрахунок за придбаний товар, а саме рух коштів по розрахунковому рахунку відкритому у АТ "Прокредитбанк", разом з тим у даному випадку оплата проводилася в готівковій формі. Враховуючи викладене вважає, що прийняте за результатами перевірки оскаржуване податкове повідомлення - рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимога є протиправними, оскільки при визначенні витрат та єдиного внеску позивачем дотримані норми Податкового кодексу України та Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування". Таким чином, вказав на обґрунтованість прийнятого рішення суду першої інстанції, винесеного з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Надіслав клопотання з проханням розглянути справу у його відсутність.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) зареєстрований як фізична особа-підприємець 22 липня 2004 року (т.2 а.с. 150-151) та перебуває на обліку в ДПІ у м.Полтаві, що не оспорюється сторонами. Позивач також являється платником податку на додану вартість (т.2 а.с. 76).

Видами діяльності позивача є: оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами, оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами, оптова торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами, оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (т.2 а.с. 150-151).

ДПІ у м. Полтаві, на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 77.1 статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), підпункту 2 пункту 1 статті 13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI (із змінами та доповненнями), проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року, дотримання законодавства щодо ведення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства у період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

Правомірність підстав та порядку проведення перевірки позивачем не оспорюється.

За результатами перевірки складено акт від 05 грудня 2014 року №7227/16-01-17-01-11/НОМЕР_1 (т.1 а.с. 14-48), за висновками якого встановлено, зокрема порушення:

- підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177, пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб за 2012-2013 роки на загальну суму 17529,08 грн.,

- пункту 2 частини першої статті 7 та частини 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI у результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за 2011-2013 роки у сумі 42915,09 грн., у тому числі за 2011 рік у сумі 2364,47 грн., за 2012 рік у сумі 11943,14 грн. та за 2013 рік у сумі 28607,48 грн.

На підставі акту перевірки від 05 грудня 2014 року №7227/16-01-17-01-11/НОМЕР_1 ДПІ у м. Полтаві прийнято:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 грудня 2014 року №ф- (т.1 а.с. 49), якою позивачу визначено суму боргу в розмірі 42915,09 грн.,

- податкове повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року № (т.1 а.с. 50), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 21911,35 грн.

- рішення №013211701 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2014 року (т.1 а.с. 51), яким позивачу нараховано штрафні санкції в розмірі 2979,35 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання протиправними та скасування вимоги від 05 грудня 2014 року №, податкового повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №, рішення про застосування штрафних санкцій від 23 грудня 2014 року №.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при винесенні вказаних вказаних податкового повідомлення - рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу діяв не в межах наданих повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України.

Так, суд першої інстанції зазначив про відсутність заниження позивачем податкових зобов`язань та єдиного внеску за перевіряє мий період. Вказує на підтвердження факту здійснення господарських операцій позивачем із його контрагентами та зв`язку вказаних операцій із фінансово-господарською діяльністю позивача, що повністю підтверджено первинними документами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що підставою для збільшення ФОП ОСОБА_1 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, зі слати єдиного внеску та застосування штрафних санкції , слугував висновок податкового органу про завищення позивачем витрат у 2012-2013 роках від провадження господарської діяльності, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012-2013 роки сум в розмірі 34418,30 грн. та 82442,25 грн., що відбувалося за рахунок включення до їх складу витрат, понесених за рахунок придбання продукції харчування у ФОП ОСОБА_2, які не оплачені останньому, тобто включення до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів суми кредиторської заборгованості", а також висновок про те, що у 2011 році в поданій звітності про суми нарахованого єдиного внеску за 2011 рік позивачем до УПФУ Київського району у м. Полтаві відсутні показники, які свідчать про отримання доходу від підприємницької діяльності. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток), нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. У 2012-2013 роках встановлено розбіжність чистого доходу, на який нараховується єдиний соціальний внесок на загальну суму 116860,55 грн. у тому числі за 2012 рік у сумі 34418,30 грн. та у 2013 році у сумі 82442,25 грн."

Колегія суддів вважає такі висновки відповідача хибними, виходячи з наступного.

Згідно з п. 177.1, 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг) (п.177.3 ст.177 ПК України).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, у відповідності до п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Як встановлено підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст.138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п.п.138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

За правилами п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, не включаються до складу витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для для отримання права на формування витрат, сплачених за придбання товару (робіт, послуг), та права на віднесення витрат по його придбанню до складу валових витрат, платник повинен мати первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо документального забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-Х1У та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.95р. №88 (зареєстровано в Мін'юсті України 05.06.95р. №168/704).

За змістом частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з п. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

У відповідності до п.п.138.4 ст.138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартістю реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, відповідно до пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, є витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів вважає, що витрати, які прямо пов'язані з придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів.

Крім того, згідно пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №318 від 31 грудня 1999 року, витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань.

Згідно з пунктом 6 вказаного Положення витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені (пункт 7 Положення).

Аналізуючи вказані положення, колегія суддів приходить до висновку, що право платника податку на включення витрат виникає в періоді отримання доходу від реалізації таких товарів, робіт, послуг за наявності підтвердження понесених витрат первинними документами, що складаються відповідно до вимог ведення бухгалтерського обліку та внаслідок зменшення власного капіталу, тобто зменшення активів або збільшення зобов'язань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду, позивач у спірному періоді здійснював реалізацію продуктів харчування.

На підставі здійснених господарських операцій позивачем задекларовано у 2012 році дохід у розмірі 352588,64 грн. (т.2 а.с. 57-61) та у 2013 році дохід у розмірі 917845,84 грн. (т.2 а.с. 70-73).

Перевіркою контролюючого органу щодо формування доходу розбіжностей не встановлено (т.1 а.с. 28).

Вказані реалізовані продукти харчування протягом 2012-2013 років були придбані, зокрема, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

На підтвердження факту придбання товару позивачем надано копії податкових та видаткових накладних, видаткових касових ордерів, квитанцій до прибуткових касових ордерів (т.1 а.с. 57-130, т.2 а.с. 2-54).

За результатами вказаної господарської операції позивачем сформовано витрати у 2012 році в розмірі 34418,30 грн. та у 2013 році в розмірі 82442,25 грн. (т.1 а.с. 29).

Як вбачається з м атеріалів справи, в додатку 5 гр. 4 "Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції" до розділу III податкової декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік від 09 лютого 2013 року ФОП ОСОБА_1 задекларовано суму 330202,14 грн. та в додатку 5 гр. 4 "Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції" до розділу III податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік від 10 лютого 2014 року позивачем задекларовано суму 802603,14 грн.

Колегія суддів зазначає, що з наявних в матеріалах справи копій первинних документів вбачається, що останні оформлені у відповідності до вимог ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704), не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 Положення № 88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак, є належними та допустимими доказами реальності придбання позивачем у ФОП ОСОБА_2 продуктів харчування.

Доводи податкового органу про те, що за товар, придбаний у ФОП ОСОБА_2 позивачем не проведено оплату, оскільки, згідно руху коштів по розрахунковому рахунку №7726, відкритому у АТ "Прокредитбанк" не встановлено перерахування грошових коштів контрагенту, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду, ФОП ОСОБА_1 проводив розрахунки з використанням зареєстрованого в ДПІ касового апарату -РРО «Mini 500.02.me» номер .

Матеріалами спарви підтверджено, що за поставлений товар ФОП ОСОБА_1 розраховувався готівкою та на кожну поставлену партію товару виписував квитанцію до видаткового касового ордеру (т.1 а.с. 58-60, 62, 65, 67-69, 71, 74, 76, 79, 81, 84, 86, 88-91, 93-96, 98-101, 103-107, 109-112, 114, 116, 118, 120, 122, 124, 125, 127-130).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду, що контролюючим органом не враховано, що ФОП ОСОБА_1 включено до складу витрат суму витрат, понесених на придбання товарів, які реалізовано у звітному періоді та визнано доходи від їх реалізації (т.1 а.с. 33-35).

Твердження контролюючого органу про наявність кредиторської заборгованості в розмірі 4102224,83 грн. за товари станом на 31 грудня 2013 року може лише свідчити про існування у позивача зобов'язань перед контрагентом щодо сплати за товари та призводить до зменшення власного капіталу платника податку

Крім того, колегія суддів вказує на те, що наявність у платника податку - фізичної особи-підприємця, що здійснює діяльність на загальній системі оподаткування, кредиторської заборгованості перед постачальниками, не позбавляє права платника податку на формування витрат звітного періоду, за умови отримання доходу від реалізації таких товарів та документального підтвердження розміру понесених витрат.

З приводу доводів податкового органу щодо розбіжностей сум готівки, виданої ФОП ОСОБА_2 (відповідно до касових ордерів), та дат, коли проведені розрахунки із Книгою обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці (т.1 а.с. 160-221), колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вказане не є безумовною підставою для визнання завищення витрат позивачем, а є підставою для застосування до такого суб'єкта господарювання адміністративної відповідальності, чи застосування фінансові санкції за неналежне ведення такої Книги .

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з Наказом Міністерства фінансів України від 07 листопада 2011 року №1395 "Про затвердження форми податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), затверджено форму податкової декларації про майновий стан і доходи разом з додатками. При цьому, встановлена Інструкцією форма декларації та додатків до неї передбачає відображення платником податків саме вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції, а не придбані та оплачені товари, як стверджує контролюючий орган.

Посилання податкового органу на акт перевірки ФОП ОСОБА_2 від 18.04.2013 року №2581/16-01-17-01-11/, щодо не проведення розрахунків у готівкових коштах, як на підставу для висновку про не підтвердження позивачем розрахунку із даним контрагентом у готівкових коштах, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Також, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентом. Крім того, не надано доказів, які б підтверджували, що зміст угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та ФОП ОСОБА_2 взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє наведені доводи відповідача та вказує на підтвердження наявними у матеріалах справи доказами реальності здійснення між позивачем та ФОП ОСОБА_2 господарських операцій, а також правомірності декларування позивачем показників витрат від провадження господарської діяльності на загальну суму 116 860,55 грн., в т.ч. за 2012 рік в сумі 34418,30 грн. та за 2013 рік в сумі 82442,25 грн. за рахунок включення до їх складу витрат, понесених у зв`язку з придбанням продуктів харчування у ФОП ОСОБА_2, відображених в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012-2013 роки.

Посилання апеляційної скарги на порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" , колегія суддів вважає хибними, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність на загальній системі оподаткування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2664-VI (далі по тексту Закон України 2664-VI) (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною третьою вказаної статті Закону встановлено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

З огляду на встановлені обставини справи та досліджені докази, відсутності завищення позивачем витрат у 2012-2013 роках від провадження господарської діяльності, правомірного включення до їх складу витрат, понесених за рахунок придбання продукції харчування у ФОП ОСОБА_2, оплата яких повністю підтверджена наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушення позивачем норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" у перевіряє мий період.

Таким чином, оскільки не знайшли свого підтвердження доводи ДПІ у м.Полтаві ГУ Міндоходів у Полтавській області про розбіжність чистого доходу позивача, на який нараховується єдиний соціальний внесок на загальну суму 116860,55 грн., в т.ч. за 2012 рік в сумі 34418,30 грн. та за 2013 рік в сумі 82442,25 грн., то і твердження податкового органу про заниження ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску за 2011-2013 роки на загальну суму 42915,09 грн. в т.ч. за 2011 рік в сумі 2364,47 грн., за 2012 рік в сумі 11943,14 грн. та за 2013 рік в сумі 28607,48 грн., колегія суддів вважає безпідставними.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 порушень податкового законодавства, визначених актом перевірки №7227/16-01-17-01-11/НОМЕР_1 від 05 грудня 2014 року, на підставі висновків якого відповідачем прийняті оскаржувані податкове повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №, рішення від 23 грудня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги від 05 грудня 2014 року №.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваних вимоги Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 05 грудня 2014 року №, податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 23 грудня 2014 року № та рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 23 грудня 2014 року №, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2015р. по справі № 816/47/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Дюкарєва С.В. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 14.04.2015 р.