Справа № 2а-12603/12/2070
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2015 р. м. Київ К/800/27970/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.,

Малиніна В.В.,

Пасічник С.С.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 17.09.2012 р. № 112-12 про залишення скарги без задоволення на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути скаргу позивача повторно.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року залишено без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2012 року.

Позивач ОСОБА_4 не погодилась з постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2012 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року і звернулась до суду з касаційною скаргою, в який просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

07.06.2012 року ОСОБА_4 звернулась до Управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що вона узбечка, громадянка Киргизької Республіки, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Шарк, Кара-Сууського району, Осшської області, де з 1983 року по 1994 рік навчалась у школі № 39.

26 грудня 2011 року був зареєстрований шлюб з ОСОБА_5, має 4 дітей, дочка від першого шлюбу та три сини від другого.

З Киргизстану позивач виїхала 02 квітня 2012 року. В Україну прибула 03 квітня 2012 року в м. Харків. Державний кордон України перетнула легально разом з дітьми. В Україні, (в м. Харкові) працює вдома, шиє білизну.

Наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 07.06.2012р. №144-о дана заява була прийнята до розгляду.

18.06.2012 року працівником ГУ ДМСУ у Харківській області з позивачем проведена співбесіда, що підтверджується протоколом співбесіди та 27.06.2012 року складено висновок за згаданою заявою.

Наказом Державної міграційної служби України № 164-о від 27.06.2012 року позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивач був сповіщений повідомленням №17-01-04-41 від 27.06.2012 року.

Не погодившись з наведеним рішенням у формі рішення позивач оскаржила його в адміністративному порядку шляхом подання скарги до Державної міграційної служби України.

За наслідками розгляду скарги відповідачем прийнято рішення № 112-12 від 17.09.2012 року, яким подана скарга відхилена, про що позивач був сповіщений повідомленням № 17/01-04-153 від 02.11.2012 року.

Не погоджуючись з таким рішенням № 112-12 від 17.09.2012 року, позивач звернулась до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що органи міграційної служби, відмовляючи в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відхиляючи скаргу ОСОБА_4 на вказане рішення, діяли в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством, оскільки за результатами оцінки матеріалів справи про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина, не встановлено фактів щодо переслідування заявника у країні своєї громадянської належності та щодо можливості, у разі повернення на батьківщину, застосування щодо вказаного громадянина смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З таким висновком суду попередніх інстанції погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Судами попередніх встановлено, що позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Киргизстані. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в Киргизстані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Також встановлено, що Киргизстан проводить політику щодо поліпшення якості життя населення і зниження масштабів бідності; забезпечення системи соціальних гарантій і грошових компенсацій; підтримку уразливих категорій громадян з боку держави; підвищення ефективності пенсійного забезпечення через поступове збільшення розмірів пенсій і розвиток накопичувальної пенсійної системи; активні заходи державного регулювання ринку праці і підвищення якості трудових ресурсів; зниження смертності населення, особливо дитячої і материнської; надання якісної освіти; істотне поліпшення соціальної інфраструктури, особливо в сільській місцевості.

Політика регулювання ринку праці буде орієнтована: на підвищення якості трудових ресурсів сприяння створенню робочих місць у всіх регіонах через запуск виробництва і проектів на місцях; на підвищення ефективності державного регулювання міграційних процесів. Прогнозується, що рівень загального безробіття в 2012 році знизиться і складе 7,9 % відносно рівня 2010 року - 8,6%.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

На підставі викладеного суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що ОСОБА_4 не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Виходячи з наведеного, колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, повно дослідили докази по справі та ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

С.С. Пасічник