Справа № 2а-19354/11/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

31 березня 2015 року м. Київ К/9991/37476/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 8 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, у якому просив визнати неправомірними дії та недійсним висновок від 28 вересня 2011 року про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (далі - спірний висновок).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 8 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що правових підстав для визнання спірного висновку недійсним не має.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи суть спору зводиться до оскарження позивачем висновку відповідача з питання доцільності позбавлення батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Інші позовні вимоги, зокрема щодо визнання дій неправомірними, є похідними від зазначених.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої і апеляційної інстанцій не з'ясували юридичну природу оскаржуваного висновку комісії з питань захисту прав дитини і того, чи такий містить ознаки публічного-правового характеру.

Статтею 19 Сімейного кодексу України встановлений судовий порядок вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав.

Проте, судам слід було звернути увагу на положення статті 2 Сімейного кодексу України, за змістом якої Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Що ж до питань адміністративної юрисдикції, то за приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, наявність встановлених судами ознак публічно-правових відносин між сторонами у вирішенні спорів, на які поширюється підвідомчість адміністративної юрисдикції є обов'язковою.

У відповідності пункту 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

У відповідності до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникли у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частина 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, нормативно-правові акти - це рішення суб'єкту владних повноважень, поширене на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і призначено для неодноразового застосування щодо цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії - це рішення, дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, і які є актом одноразового застосування.

Дії суб'єкта владних повноважень - активна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду у цьому порядку, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Окрім того, спірний висновок не містить ознак рішення суб'єкту владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Даний висновок не породжує жодних юридичних наслідків, не впливає на права та обов'язки сторін, а є носієм доказування при наявності цивільного спору про позбавлення батьківських прав, такий несе виключно інформативний характер і не є обов'язковим для суду, за наявності зазначеного спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі.

У відповідності з пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись статтями 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 8 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2012 року скасувати та закрити провадження в справі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: М.І. Мойсюк

Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало