Справа № 823/272/15
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/272/15 Головуючий у 1-й інстанції: Орленко В.І. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

14 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в м. Черкасах Головного управління Міністерства доходів і зборів у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брілюкс" до Державної податкової інспекції в м. Черкасах Головного управління Міністерства доходів і зборів у Черкаській області про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 року адміністративний позов ТОВ "Брілюкс" до Державної податкової інспекції в м. Черкасах Головного управління Міністерства доходів і зборів у Черкаській області про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області від 11 грудня 2014 року №.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у період з 24 листопада 2014 року по 25 листопада 2014 року ДПІ в м. Черкасах Головного управління Міністерства доходів і зборів у Черкаській області була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Брілюкс» з питань господарських взаємовідносин з ТОВ «Міл-Агро» за серпень 2014 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 26 листопада 2014 року №509/23-01-22-04/32268063, яким зафіксовано порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за серпень 2014 року на суму 19 199,00 грн.

На підставі складеного акту перевірки, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 11 грудня 2014 року № , яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 28 799,00 грн., в тому числі за основним платежем - 19 199,00 грн. та за штрафними санкціями - 9 600,00 грн.

Не погоджуючись з винесеним податковим повідомленням-рішенням позивач оскаржив його в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у перевіряємому періоді мав господарські правовідносини з ТОВ «Міл-Агро». Зокрема, між ТОВ «Міл-Агро» та позивачем укладено договір про надання послуг №112 від 12 серпня 2014 року, за умовами якого ТОВ «Міл-Агро» зобов'язалось продати позивачу товар, який зазначається в накладній та здійснити поставку товару в строк, заздалегідь узгоджений сторонами, а позивач - прийняти товар і оплатити його вартість. В подальшому сторони змінили назву вказаного договору на «договір поставки №112», підписавши додаток №1 від 13 серпня 2014 року.

Крім того між ТОВ «Міл-Агро» та позивачем укладено договір про надання послуг №128 від 28 серпня 2014 року, за умовами якого ТОВ «Міл-Агро» зобов'язалось за завданням позивача надати послуги по прибиранню приміщень, що включають в себе видалення локальних забруднень за допомогою спеціальних миючих засобів зі скляних та полірованих елементів, миття дверних блоків, стін, очищення дзеркальних поверхонь, вологе прибирання підлоги з використанням миючої техніки, миття вікон з внутрішньої та зовнішньої сторони, виніс сміття, прибирання санвузлів, технологічну чистку обладнання, прибирання прилеглої території тощо.

Суми податку на додану вартість, сплачені позивачем по взаємовідносинах з зазначеним контрагентом, були включені ним до сум податкового кредиту за відповідні звітні періоди.

Згідно зі статтею 200 ПК України - сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Згідно п. 138.1 статті 138 ПК України - витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК України - витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України - не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено право суб'єкта підприємницької діяльності на віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п. 198.3 статті 198 ПК України - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

ПК України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України - не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Згідно з п. 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ТОВ "Брілюкс" зареєстроване суб'єктом господарювання 21 листопада 2002 року, код за ; взято на податковий облік в органах доходів і зборів 28 листопада 2002 року; зареєстроване платником ПДВ, індивідуальний податковий номер 14.

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом наведених правових норм податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування ПДВ має бути сформований за наявності фактично здійснених і підтверджених належним чином господарських операцій разом із складеними при їх проведенні первинними документами, які відображають реальність тієї операції, яка є підставою для обліку платника податків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач сформував податковий кредит за договором від 12 серпня 2014 року на підставі документів: рахунку №85 від 12 серпня 2014 року, який містить назву, кількість, ціни миючих засобів та інших товарів, загальну їх вартість та суму ПДВ, яка включена до вартості, видаткових накладних №85 від 12 серпня 2014 року на суму 33 964 грн., в т.ч. ПДВ 5 660 грн. 67 коп. та №86 від 22 серпня 2014 року на суму 28 602 грн., в т.ч. ПДВ 4 767 грн, товарно-транспортних накладних №288447 від 12 серпня 2014 року та №288452 від 22 серпня 2014 року, податкових накладних від 12 серпня 2014 року № 85 та від 22 серпня 2014 року № 86 та від 22 серпня 2014 року.

Слід зазначити, що посилання контролюючого органу на відсутність довіреностей на одержання товару від ТОВ «Міл-Агро» є необгрунтованим, оскільки приймання вказаних товарно-матеріальних цінностей здійснювалось безпосередньо директором ТОВ «Брілюкс» Дорофеєвим О.Б., який є законним представником цього підприємства та має право вчиняти всі юридично значимі дії без довіреності.

Крім того, щодо відсутності у товарно-транспортних накладних дат завантаження товару за адресою: м. Черкаси, вул. Університетська, 33, оф. 41 та розвантаження товару за адресою: м. Черкаси, вул. Гоголя, 137, суд зазначає, що дати складення товарно-транспортних накладних співпадають з датами оформлення сторонами видаткових та податкових накладних, а тому підтверджено завантаження та розвантаження товару здійснювалось саме в день його поставки.

На підтвердження виконання сторонами договору №128 від 28 серпня 2014 року позивачем надано: рахунок №87 від 28 серпня 2014 року на генеральне прибирання приміщень у серпні 2014 року, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №87 від 28 серпня 2014 року на загальну суму 52 630 грн., в т.ч. ПДВ 8 771 грн. 67 коп., платіжні доручення №235 від 30 жовтня 2014 року, №245 від 07 листопада 2014 року та № 246 від 07 листопада 2014 року.

Крім того, як вбачається з оборотно-сальдової відомості по рахунку 201 за 24 лютого 2015 у позивача на залишку знаходяться не використані миючі та інші засоби для прибирання, які придбані у ТОВ «Міл-Агро».

Під час огляду та дослідження первинних документів, поданих позивачем на підтвердження його взаємовідносин з контрагентами, судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного податкового законодавства.

Однак, відповідач та суд першої інстанції посилаються на відсутність у ТОВ «Міл-Агро» складських приміщень, автотранспорту, устаткування, необхідного для здійснення фінансово-господарської діяльності.

З огляду на специфіку діяльності позивача та його контрагента не вбачається необхідним обов'язкова наявність у підприємства складських приміщень, трудових ресурсів, майна, автотранспорту тощо.

Отже позивачем правомірно було сформовано податковий кредит, оскільки наведена вище первинна документація чітко відображає операції які були здійсненні між позивачем та його контрагентами.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору між позивачем та його контрагентом, останній був зареєстрований як платник податку на додану вартість та мав свідоцтво платника податків на додану вартість у встановленому законом порядку.

Також необхідно зазначити, що невиконання контрагентом зобов'язання по сплаті податку до бюджету не являється підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту та відшкодування податку на додану вартість.

Крім цього, невиконання контрагентом позивача власних податкових зобов'язань перед бюджетом, тягне відповідну відповідальність саме для нього, і не може вважатися підставою для відповідальності позивача.

Судом на момент прийняття рішення у справі не встановлено наявність постановлених у судовому порядку обвинувальних вироків стосовно посадових осіб контрагентів за фактом фіктивного підприємництва.

Враховуючи зазначене, та оскільки судом не було встановлено ознак фіктивності укладених між позивачем та його контрагентами правочинів, необґрунтованими є висновки викладені відповідачем в акті перевірки про порушення позивачем податкового законодавства.

А як наслідок, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідача.

Таким чином правомірним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в м. Черкасах Головного управління Міністерства доходів і зборів у Черкаській області - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.