Справа № 2а-11853/10/1570
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів: Корой С.М., Потоцької Н.В.,

за участю секретаря Музики І.О.,

за участю сторін:

позивача та представника позивача: ОСОБА_1 (згідно довіреності),

представника відповідача, Другого Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ: Дутчак О.Г. (згідно довіреності),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення матеріальної, моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Після касаційного перегляду до суду надійшла адміністративна справа за адміністративним позовом ОСОБА_3, за результатом якого, позивач просила: визнати бездіяльність Другого приморського відділу державної виконавчої служби одеського міського управління юстиції, пов'язану з неналежним виконанням виконавчого листа № 2-575 - неправомірною; стягнути з держави в особі Державного казначейства України з коштів Державного бюджету України на її користь у відшкодування матеріальної шкоди - 32 284 грн. і моральної шкоди - 5000 грн.

18.11.2011 року позивачем була подана заява про уточнення позову і збільшення розміру матеріальної шкоди, за результатом якої позивач просила: визнати бездіяльність Другого Приморського відділу держвиконавчої служби Одеського міського управління юстиції щодо невиконання в/листа № 2-575 і не стягненням заборгованості у сумі 2 003, 61 грн. - неправомірною; зобов'язати Другий Приморський відділ ДВС Одеського міського управління юстиції вчинити дії, пов'язані зі стягненням заборгованості за в/листом № 2-575 відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»; у відшкодування завданої шкоди стягнути з держави в особі Державної казначейської служби України з коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 матеріальний збиток у сумі - 34 403 грн. 81 коп. і моральну шкоду у розмірі - 5000 грн.

10.12.2014 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог в частині відшкодування шкоди, за результатом якої просить суд: стягнути з держави з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на її користь у відшкодування матеріальної шкоди - 40 413 грн. 84 коп. і моральної шкоди - 5000 грн.

20.01.2015 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, за результатом якої просить: визнати бездіяльність Другого приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, пов'язану з неналежним виконанням рішення Жовтневого райсуду м. Одеси від 20.04.2000 року за в/листом № 2-575 про щомісячне стягнення 70 грн. додаткових коштів з ОСОБА_4. на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, починаючи з 20.04.2000 року довічно - неправомірною; зобов'язати Другий Приморський відділ ДВС Одеського міського управління юстиції вчинити виконавчі дії по виконанню рішення Жовтневого райсуду м. Одеси від 20.04.2000 року за в/листом № 5-575 у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження»; у відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції, стягнути з держави з коштів Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 матеріальний збиток у сумі - 38 571 грн. 59 коп. і моральну шкоду у сумі - 5000 грн.

03.02.2015 року представником позивача подано пояснення на підтримку пункту 2 заяви уточненої позовної вимоги, за результатом якої сторона позивача просить вважати, що зобов'язання Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції щодо вчинення певної дії по виконанню в/листа № 2-575 відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» означає: проведення виконавчих дій, відповідно до ст. 1, ст. 52 та ст. 68 Закону, оскільки не стягнення коштів за в/листом № 2-575 і незастосування заходів примусового порядку призвело до виникнення заборгованості; неухильне дотримання та виконання державним виконавцем зобов'язань, передбачених частиною 1 ст. 11 Закону; дотримання державним виконавцем прав і обов'язків сторін виконавчого провадження визначених ч. 5 ст. 12 Закону; здійснення виплати стягнутих грошових сум провадити відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону; не допускати порушень, визначених ч. 4 ст. 74 Закону.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 14 травня 2004р. державним виконавцем були прийняті постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження про щомісячне стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача коштів на утримання дитини та додаткових коштів.

25 серпня 2010 року постановою Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції раніше втрачені виконавчі провадження з виконання вищезазначених виконавчих документів були відновлені.

10 вересня 2010 року постановою Одеського окружного адміністративного суду дії державного виконавця, пов'язані з прийняттям 14 травня 2004 року постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження визнанні неправомірними, а постанови незаконними.

01 жовтня 2010 року за розрахунком державної виконавчої служби була визначена сума заборгованості по аліментам і додатковим коштами за виконавчими документами №2-616 та №2-575 у сумі 10 368,61 грн.

Позивач вважає, що внаслідок незаконних дій, вчинених держаним виконавцем, щомісячне стягнення коштів за виконавчими документами №2-616 та №2-575 не проводилось, що призвело до спричинення позивачу матеріального збитку у зв'язку із зростанням індексу інфляції споживчих цін на товари та послуги.

Так, щодо виконавчого листа № 2-616 позивач вважає, що воно не виконувалось впродовж 13 років 5 місяців ( квітень 1997 року по жовтень 2010 року).

Позивач вважає, що у зв'язку з допущенням порушення її цивільного права, за виконавчим листом 2-616, Другим Приморським ВДВС завдана матеріальна шкода становить 8 900 грн. 05 копійок, яка розрахована наступним чином. Так, позивач зазначає, що від знецінення грошової одиниці, пов'язаної з інфляційними процесами в Україні і зростанням споживчих цін (індексу інфляції), за період з квітня 1997 року по 01.10.2010 року, індекс інфляції встановлений Мінстатом України склав -518,9%. За доводами позивача, оскільки кошти не стягувалися з боржника понад 13 років (161) місяць, інфляційні втрати становлять: 1595, 28 х 518, 9% = 8 277, 90 грн. Внаслідок порушення грошового зобов'язання за виконавчим листом № 2-616, позивач вважає, що у неї був втрачений дохід, який за чинним законодавством визначений розміром 3% річних від нестягнутої суми. Оскільки, стягнення коштів не проводилося впродовж 13 років, втрачений дохід позивач розраховує: 1595, 28 х 3% х 13 років = 622, 15 грн. З урахуванням інфляційних втрат і річного доходу загальна сума матеріального збитку, пов'язаного з не стягненням коштів за виконавчим листом № 2-616 складає 8 277, 90 + 622,15= 8900 грн. 05 коп.

По виконавчому листу № 2-575, згідно якого позивачу присуджено щомісячне стягнення у розмірі 70 грн. додаткових коштів на утримання сина, починаючи з 20.04.2000 року - довічно, стягнення ДВС здійснено за один місяць - квітень 2000 року, позивач вважає, що невиконання виконавчого листа тривало з травня 2000 року по травень 2011 року, тобто 11 років (132 місяці).

Позивач розраховує, що за 11 років належить до стягнення - 9 240 грн. (132 місяці х 70), з урахуванням самостійно сплачених боржником окремих виплат з квітня 2000 року по січень 2004 року на загальну суму 915 грн.

Таким чином, позивач вважає, що оскільки з квітня 2000 року по січень 2004 року, належало стягнути - 3010 грн. (43 місяці х 70 = 3010), з урахуванням виплачених 915 грн., сума нестягнутих коштів склала: 3010 - 915 = 2095 грн.

З травня 2000 року по січень, індекс інфляції становив - 137, 6%. Інфляційні втрати становлять: 2095 х 137, 6 % = 2882 грн. 72 коп.

Втрата річного доходу за 3 роки (травень 2000 року - січень 2004 року) складає: 2095 х 3 % х 3 = 188 грн. 55 коп.

З січня 2004 року по вересень 2010 року належало стягнути - 4 760 грн. (68 місяців х 70), з урахуванням заборгованості - 2095 грн., всього - 6 855 грн. (4 760 + 2 095).

Оскільки стягнення не проводилося з травня 2000 року по вересень 2010 року, а рівень інфляції склав 327, 3%, інфляційні витрати складають: 6 855 х 327, 6 % = 22 436, 41 грн. втрати річного доходу за 10 років, за розрахунком позивача, становлять 6 855 х 3 % х 10 = 2 056, 50 грн.

Позивач зазначає, що станом на 01.10.2010 року, ДВС стягнуто з боржника - 5 404, 72 грн. заборгованість у сумі 2 003, 61 грн. стягнута 30.05.2011 року.

Згідно розрахунку позивача, за період з жовтня 2010 року по травень 2011 року, з індексом інфляції за цей період - 105, 2 %, інфляційні втрати склали: 2003, 61 х 105, 2% = 210 736 грн.

Загальна сума матеріальної шкоди за виконавчим листом № 2-275 з урахуванням інфляційних втрат і річного доходу становить - 29 671, 54 грн. (2 882, 72 + 188, 55 + 22 436, 41 + 2 056, 50 + 2 107, 36) = 29 671, 54 грн.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що неправомірними діями виконавчої служби, які полягають в бездіяльності, їй, позивачу, завдано матеріальну шкоду у вигляді знецінення отриманих від платника аліментів коштів, через інфляційні процеси у державі, у зв'язку, чим, на думку позивача, стягнення має відбутися по аналогії до ст.ст. 618, 625 ЦК України та у відповідності до ст. 1174 ЦК України. Право звернення до суду, у позивача виникає на підставі ст. 11, ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» та п.21 Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження».

В ході судового розгляду справи позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, заявлені, після уточнення, позовні вимоги не визнав, в задоволенні їх просив відмовити, посилаючись на відповідність проведення виконавчих дій вимогам Закону України «Про виконавче провадження», підтримуючи доводи, викладені в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи.

Відповідач, Державна казначейська служба України, в судове засідання не з'явився, сповіщався належним чином про дату час і місце судового розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи, письмові заперечення на заявлені позовні вимоги до суду не надав.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справ, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_3, 19 червня 2003 року, звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Другої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси, Державного казначейства України, ОСОБА_4 про скасування постанови про зупинення виконавчого провадження, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. За результатом розгляду його, рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа № 2-6893/06) від 19.06.2006 року позовні вимоги задоволено частково.

За результатом апеляційного оскарження, рішення суду першої інстанції рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2007 року - змінено, позов ОСОБА_3 задоволено частково стягнуто з держави в особі Державного Казначейства України з коштів бюджету України на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальних збитків 7 972 грн. 50 коп.; стягнуто з держави в особі Державного Казначейства України з коштів бюджету України на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. 00 коп.; відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні вимог про скасування постанови про зупинення провадження по справі.

Відповідно до рішення суду від 02.10.2007 року, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначала що належні їй кошти не отримує з вини посадових осіб виконавчої служби, які на думку позивача, своєю безконтрольністю за виконанням судових рішень, сприяли втраті виконавчих листів і, як слідство, не проведенню стягнень. Позивач зазначила, що діями посадових осіб, пов'язаними з неналежним виконанням судових рішень, її спричинено матеріальні збитки у розмірі не отриманих щомісячних аліментних платежів та додаткових витрат на утримання дитини. У зазначеному провадженні також розглядалися вимоги щодо стягнення моральної шкоди з вини посадових осіб виконавчої служби, які тривалий час не виконують судові рішення.

В рішенні суду апеляційної інстанції встановлено: «підстави для задоволення вимог про відшкодування шкоди за період з 1997 року по травень 2001 року відсутні.» (т.1 арк.с.128). Крім цього рішенням суду встановлено: «на відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування шкоди за період з травня 2001 року по травень 2004 року, оскільки неправомірність дій посадових осіб виконавчої служби не встановлена.» (т.1, арк.с.130). Розрахунок розміру матеріальних збитків, що підлягають відшкодуванню за період з травня 2004 року по червень 2006 року була зроблена колегією суддів відповідно до ст. 1174 ЦК України в редакції 2003 року, визначення розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на підставі вимог ст. 1167 ЦК України в редакції 2003 року.

Також судом встановлено, що Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №2а-883/10/1570 від 10.09.2010 року за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Другого відділення державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеси про визнання дії неправомірними та визнання постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження та відмову у прийнятті до провадження виконавчих листів №№2-616, 2-376, 2-575 від 14.05.2004 року незаконними, яка набрала законної сили, було визначено: «безперечно встановлено, що постанови від 08.07.1997 року, від 07.04.1998 року та від 30.08.2000 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчих листів від 14.02.1985 року №2-616, від 20.04.2000 року №2-575 та від 11.03.1998 року №2-376, на час прийняття державним виконавцем другого відділення державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеси Шобіковою В.В. спірних постанов від 14.09.2004 року, не скасовані, незаконними не визнані та є чинними, що не заперечував в судовому засіданні представник відповідача та підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, приймаючи спірні постанови, державний виконавець другого відділення державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеси Шобікова В.В. діяла неправомірно, оскільки вона повинна була відмовити у відкритті виконавчого провадження за дублікатами виконавчих документів від 21.10.2003 року №2-616, від 23.09.2003 року №2-575 та від 23.09.2003 року №2-376, так як виконавче провадженні вже було відкрито постановами від 08.07.1997 року, від 07.04.1998 року та від 30.08.2000 року, але прийняти постанову про прийняття зазначених дублікатів виконавчих листі до провадження та здійснювати відповідні виконавчі дії.».

Також, судом встановлено що в провадженні Приморського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа № 2-1333/11 за позовом ОСОБА_3 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державного казначейства України за участю третьої особи на боці відповідачів без самостійних вимог ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси, від 28 лютого 2011 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено у повному обсязі.

Предметом розгляду зазначеної справи, відповідно до позовної заяви, було стягнення матеріальної шкоди у розмірі 34 772, 80 гривень та моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. Відповідно розрахунку позивача збиток за виконавчим листом № 2-616, за період з 05.1997 року по вересень 2001 року (51 місяць), складає суму у розмірі 25 132 грн. 80 коп.; за виконавчим листом № 2-376 ( 22 місця) - 1100 грн.; за виконавчим листом № 2-575, починаючи з травня 2000 року по жовтень 2009 року (за 113 місяців) - 7 910 грн. (арк. с. 84 Т. 1) за протиправну, на думку позивача, бездіяльність держвиконавця у вигляді невиконання виконавчих документів органом державної влади, що призвело до порушення права власності.

Справа, що розглядається Одеським окружним адміністративним судом, як зазначалось вище, повернута після касаційного перегляду постанови Одеського окружного суду від 01.03.2010 року, якою в позові ОСОБА_3 було відмовлено у повному обсязі, що залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2012 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 04.11.2014 року, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування висновків суду касаційної інстанції зазначено, що: «суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_3 вже зверталася до суду з позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди за цей же період (з травня 2004 року по 1 жовтня 2010 року) і до цих же відповідачів, та що за її позовом є судові рішення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди які набрали законної сили».

Ухвалою суду від 07 квітня 2015 року закрито провадження в частині позовних вимог по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди за невиконання виконавчим органом виконавчого листа № 2-616 за період з 1997 року по 01.10.2010 року та виконавчого листа № 2-575 з травня 2000 року по 01.10.2010 року.

Таким чином, предметом судового розгляду є правовідносини, щодо виконання виконавчим органом виконавчого листа № 2-575 в період з жовтня 2010 року по травень 2011 року.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовими рішеннями в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 2-1333/11 за позовом ОСОБА_3 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державного казначейства України за участю третьої особи на боці відповідачів без самостійних вимог ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси, від 28 лютого 2011 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено у повному обсязі.

Зазначеним рішенням суду були встановлені такі факти та обставини:

«у зв'язку з ліквідацією відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції в м. Одеса виконавче провадження за виконавчим листом № 2-575 було втрачено та не надходило на виконання до створеного відділу ДВС. Даний факт був встановлений службовою перевіркою. Таким чином, на виконанні у Другому відділу виконавчої служби Приморського районного управління юстиції в м. Одесі не було жодного з вищевказаних виконавчих проваджень. Скаржниці було роз'яснено, що вказані документи на виконанні у відділі ДВС відсутні та вказувалось на необхідність звернення до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та до відділу з письмовою заявою про примусове виконання вказаних судових рішень.

Проте ОСОБА_3 не було вчинено дій для відкриття виконавчих проваджень.

З метою попередження порушення прав ОСОБА_3 та її дитини державний виконавець Шобікова В.В. звернулася до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих документів. Після надходження дублікатів виконавчих документів, Шобікова В.В. відкрила за ними виконавчі провадження та почала невідкладно здійснювати виконавчі дії. Зокрема, направила запити до реєструючих установ, з'ясувала наявність частини квартири за боржником, арештувала її та здійснила оцінку. На момент укладення відділом ДВС договору з торгівельною організацією на примусову реалізацію вказаного майна боржника, ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження.

Вказані постанови про відкриття виконавчого провадження скасовано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2004 року, окрім того, всі примусові заходи щодо виконання рішень також скасовані. Тому суд дійшов висновку, що саме у зв'язку з викладеним вказані виконавчі провадження на теперішній час залишаються не виконаними.

По суті справа щодо оскарження ОСОБА_3 постанов про відкриття виконавчого провадження розглянута Приморським районним судом м. Одеси 01.09.2009 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.09.2009 року було зобов'язано начальника Другого відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеси вжити заходи щодо виконання вищезазначених виконавчих листів. Згодом вказана ухвала була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.11.2009 року. Згідно листа Верховного Суду України, який 01.07.2010 року надійшов до Другого відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції, ухвалою Верховного Суду України виконавчій службі було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Після отримання вказаного листа 25.08.2010 року постановою начальника Другого відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції були поновлені втрачені виконавчі провадження по виконанню виконавчих листів №№2-616, 2-376, 2-575.

01.10.2010 року виконавчою службою складені розрахунки заборгованості по зазначеним виконавчим листам. Позивачка та її представник в той же день отримали копії розрахунків, як вбачається з їх підписів з розрахунками погодились. Постановами №№ В-5/517, В-5/516 від 26.10.2010 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №№ 2-616, 2-376 були закінчені в зв'язку зі сплатою боржником ОСОБА_4 заборгованості.

Таким чином, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем вимог виконавчих листів №2-616, №2-376, листів №2-575 пов'язано з оскарженням стягувачем дій та актів державного виконавця та тривалим судовим розглядом.».

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що правовідносини сторін з приводу виконання виконавчих листів, які є предметом спору, були предметом розгляду різних судів, ініційованих позивачкою, рішеннями яких було безперечно встановлено факти проведення виконавчих дій, але з порушенням процедури (справа 2а-883/10/1570), згідно якої дублікати виконавчих листів мали бути прийнятими державним виконавцем без відкриття виконавчих проваджень, що жодним чином не підтверджує, що виконавчі дії не відбувались.

Судом встановлено, що у відновленому виконавчому провадженні № 2-575 знаходиться саме дублікат виконавчого листа, що не заперечувалось представником позивача. Проте дублікат виконавчого листа отриманий саме державним виконавцем.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відносно заборгованості у розмірі 2003, 61 грн., судом встановлено, що відповідно до розпорядження державного виконавця відділу ДВС В-5/425 від 24.05.2011 року, грошові кошти у розмірі 2003, 61 грн. перераховано позивачу.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця відділу ДВС, станом на 31.12.2014 року, борг ОСОБА_4, по зазначеному виконавчому листу становив 320 грн.

21.01.2015 року боржником було надано до Відділу ДВС квитанцію № 0555 про сплату на користь ОСОБА_3 коштів у розмірі 320 грн., таким чином на час розгляду справи, заборгованість по виконавчому листу № 2-575 - відсутня.

Судом не приймається до уваги твердження позивача та його представника, що грошові кошти повинні перераховуватися на розрахунковий рахунок виконавчого органу і тільки за згодою позивачки отримуватися останньою, оскільки нормативно-правового врегулювання даного питання не існує.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи позивача, щодо бездіяльності виконавчого органу, вищевикладеними обставинами є спростованими.

Також суд погоджується з доводами відповідача, що ОСОБА_3 просить зобов'язати відділ ДВС вчинити виконавчі дії по виконанню виконавчого листа № 2-575 у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», проте не вказує, які саме виконавчі дії держвиконавцем не вчинені, які вчинені з порушенням вимог закону, а які мають бути вчиненні за зобов'язанням суду.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншими порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом. Якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Судом встановлено, що позивач просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Згідно положень п. 4, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювачами, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями, бездіяльністю вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього кодексу.

Позивачем не доведено з яких міркувань він виходив визначаючи розмір моральної шкоди та її розрахунок, не надано підтвердження тих втрат, на які посилається позивач, як прояв дійсних негативних наслідків, а не суб'єктивних вражень.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в частині стягнення моральної шкоди, заявлений позов є не обґрунтованим, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Також, позивач просить відшкодувати матеріальні збитки, які розраховує виходячи з індексу інфляції за відповідні періоди.

Стягнення з боржника інфляційних втрат, регулюється статтею 625 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час просрочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

В постановах Верховного суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11, висловлена правова позиція, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно - правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Судом за результатом розгляду справи було встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та виконавчим органом, як суб'єктом владних повноважень, відсутність цивільно - правового правопорушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між двома елементами.

З урахуванням викладеного, суд вважає помилковим обґрунтування позивачем своїх доводів положеннями ст.ст. 618, 625 ЦК України, за аналогією, оскільки зазначені норми цивільного права, до спірних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до Конституції України права людини, а дитини зокрема, є найвищою соціальною цінністю, то спрямування державної політики, зокрема, щодо дотримання таких прав повинне бути визначальним.

Частиною 2 ст. 184 СК України визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону, яким у даному випадку є Сімейний Кодекс України, але в якому не передбачено порядку самої індексації.

Верховний Суд України, який у своєму рішенні від 06.11.2013 р. при розгляді цивільної справи № 6-113-цс-13 за позовом про збільшення сум аліментів та їх індексації зазначив, що суди повинні застосовувати таку індексацію відповідно до Закону України «Про індексацію доходів громадян».

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v.Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

З урахуванням сукупності усіх встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, не доведеними тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 128, 159-164 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення матеріальної, моральної шкоди.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий Н.В.Бжассо

Суддя С.М. Корой

Суддя Н.В.Потоцька

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення матеріальної, моральної шкоди.

10 квітня 2015 року.