Справа № 2а-378/11
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

03 квітня 2015 року м. Київ В/800/1025/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Леонтович К.Г., Чалого С.Я., перевіривши заяву ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року, постановленої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 подала заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року, прийнятої за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_5 до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали.

У заяві заявник просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, посилаючись при цьому на неоднакове застосування Вищим адміністративним судом України, як судом касаційної інстанції, одних і тих самих норм матеріального права, що на її думку потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та залишити в силі постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2012 року.

В заяві зазначає, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року у справі № К/800/26539/13 прийнята з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, ніж постанова Вищого адміністративного суду України від 31 серпня 2010 року у справі К-46669/09, ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2012 року у справі К-11939/09, від 25 вересня 2014 року у справі № К/9991/17974/12.

Відповідно до статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом; порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 цього Кодексу.

Пленум Вищого адміністративного суду України у пункті 4 постанови від 13 грудня 2010 року № 2 «Про судову практику застосування статей 235 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України» роз'яснив судам, що заява про перегляд рішення з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах може бути подана за наявності таких складових: неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права необхідно розуміти, зокрема, різне тлумачення змісту і сутності правових норм, на підставі якого зроблено висновок про різний зміст суб'єктивних прав і обов'язків учасників відповідних правовідносин, у тому числі про наявність та обсяг прав і/або обов'язків осіб, які беруть участь у справі, різне застосування правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням ієрархії цих правових норм, а також дії норм у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню, різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання одних і тих самих відносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню, різне застосування правил аналогії права чи закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Згідно з оскаржуваною ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року у справі №К/800/26539/13 предметом спору у справі є правомірність прийняття Львівською міською радою ухвали від 25 січня 2007 року, якою скасовано пункт 26 ухвали Львівської міської ради від 23 лютого 2006 року щодо включення до переліку об'єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу, підвального приміщення АДРЕСА_1, де покупцем об'єкту є ОСОБА_5

Як вбачається з рішення апеляційного суду спірний об'єкт нерухомого майна виключено відповідачем із об'єктів, що підлягають приватизації в 2005-2006 роках у зв'язку із не затвердженням міською радою ціни продажу цього об'єкта.

Залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову суд касаційної інстанції погодився з висновком цього суду, що при вчиненні дій щодо затвердження програми і умов приватизації комунального майна та прийнятті рішень щодо визначення переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, відповідач діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, встановлений чинним на час прийняття цих рішень законодавством.

Відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 31 серпня 2010 року № К-46669/09 предметом спору у справі за позовом колективного підприємства «Алмаз» до Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради та Ізмаїльської міської ради про визнання нечинним рішення та зобов'язання вчинити дії є правомірність прийняття Ізмаїльською міською радою рішення від 01 червня 2007 року «Про внесення змін до рішення від 05 березня 2007 року «Про перелік об'єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, які підлягають приватизації у 2007 році», яким виключено об'єкт нежитлового приміщення літ.Щ-1, площею 80,7 кв.м на території Центрального ринку в м.Ізмаїлі з переліку об'єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, які підлягають приватизації у 2007 році.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову та змінюючи рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині зобов'язання Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради укласти договір купівлі - продажу нежилого приміщення з КП «Алмаз» на підставі матеріалів приватизаційної справи і відмовляючи в цій частині в задоволенні позову, а також залишаючи без змін в іншій частині рішення, суд касаційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції, який, скасовуючи зазначене рішення Ізмаїльської міської ради, виходив з того, що позивачу необґрунтовано відмовлено у приватизації оскільки рішення міської ради прийнято без відповідних повноважень всупереч вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування в України» та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення Ізмаїльської міської ради від 01 червня 2007 року та відмова Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради у приватизації шляхом викупу нежилого приміщення, розташованого на території Центрального ринку літер Щ-1, загальною площею 80,4 кв.м., не відповідають вимогам законності та обґрунтованості.

Судове рішення обґрунтоване тим, що у зв'язку із прийняттям міською радою рішення про включення об'єкта приватизації до одного з переліків, передбачених у частині 1 статті 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», позивач набув права на приватизацію згаданого вище майна у визначеному законом порядку, а відмова в подальшій реалізації такого права жорстко обмежена підставами, зазначеними в абзаці 2 частини 5 тієї самої статті. Вирішуючи даний спір суд касаційної інстанції також врахував позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009, а саме, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду від 14 лютого 2012 року №К-11939/09 предметом спору у справі за позовом першого заступника прокурора Житомирської області в інтересах територіальної громади м.Житомира до Житомирської міської ради, приватного підприємця ОСОБА_6, приватного підприємця ОСОБА_7, спільного багатопрофільного малого підприємства «Прогрес-М», приватного підприємця ОСОБА_8, приватного підприємця ОСОБА_9, ТОВ «Алма», ТОВ «Лекон», ТОВ «Маленький цветочек плюс», Спільного науково-виробничого «Ексимер», ТОВ «СВ-Сервіс», приватного підприємця ОСОБА_10, приватного підприємця ОСОБА_11, приватного підприємця ОСОБА_12, ТОВ «Беркут», ТОВ «Імпульс», приватного підприємця ОСОБА_13, спільного науково-виробничого підприємства «Укртехпром» про визнання нечинним пункту 1 рішення Житомирської міської ради в частині включення приміщень, які підлягають приватизації шляхом викупу, є правомірність прийняття рішення сімнадцятої сесії двадцять четвертого скликання Житомирської міської ради від 26 грудня 2003 року № 319, яким затверджено перелік об'єктів комунальної власності м.Житомира, що підлягають та не підлягають приватизації у 2004 році, пунктом 1 якого віднесено до приватизації шляхом викупу зазначеними особами орендованих приміщень в м.Житомирі.

Залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову суд касаційної інстанції зазначив, що на момент подання фізичними та юридичними особами заяв та документів, прийняття рішення міською радою, підстави для відмови заявникам щодо включення об'єкту до переліку, що підлягають приватизації шляхом викупу, були відсутні. Передбачена законодавством вимога щодо оприлюднення в засобах масової інформації у 15-ти денний термін рішення про затвердження переліку об'єктів, що пропонуються до приватизації шляхом викупу, була виконана. Жодних доказів відносно того, що будь-хто з членів територіальної громади, в інтересах якої подано позов, звертався з приводу оскарження даного рішення до прокуратури чи до Житомирської міської ради - суду не надано.

У зв'язку із цим суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що відсутність заперечень з боку членів територіальної громади свідчить про безпідставність позовних вимог першого заступника прокурора Житомирської області, який виступає в інтересах територіальної громади м.Житомира. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що діюче законодавство України передбачає виключний перелік підстав для відмови у приватизації. В даному випадку, Житомирська міська рада не мала жодних підстав для відмови у приватизації орендованого майна шляхом викупу.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду від 25 вересня 2014 року № К/9991/17974/12 предметом спору у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-ЛТД» до Сімферопольської міської ради про визнання нечинним та незаконним рішення було правомірність прийняття Сімферопольською міською радою рішення від 26 липня 2007 року № 316 «Про внесення змін в додаток №2 до рішення 13 сесії міської ради скликання від 27 грудня 2006 року «Про затвердження програми приватизації об'єктів комунальної власності Сімферопольської міської ради на 2007 рік» в частині виключення пункту 39 «приміщення, вул.Караїмська, 13, майстерні, викуп, 159,00 кв.м., товариство з обмеженою відповідальністю «Буран-ЛТД» з переліку об'єктів комунальної власності Сімферопольської міської ради, що належать приватизації.

Залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову суд касаційної інстанції зазначив, що Сімферопольська міська рада як на підставу виключення майна з об'єктів приватизації послалася на звернення управління архітектури, містобудування та дизайну міського середовища про те, що відповідно до генерального плану міста та проекту реконструкції Центральної частини міста Сімферополя, затвердженого рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради № 719 від 14 травня 1996 року, майстерні по вулиці Караїмській, 13 у м.Сімферополі не підлягають приватизації. Між тим, будь-яких доказів у підтвердження того, що вказаний об'єкт знаходиться в зоні реконструкції Центральної частини м.Сімферополя відповідачем не надано.

Враховуючи те, що жодним законом не передбачено таких підстав виключення майна з об'єктів приватизації як звернення управління архітектури, містобудування та дизайну міського середовища, Вищий адміністративний суд України погодився з висновками судів, що Севастопольською міською радою безпідставно було виключено з оскаржуваного рішення пункт 39 з переліку об'єктів комунальної власності Сімферопольської міської ради, що належать приватизації.

Таким чином зі змісту доданих до заяви судових рішень вбачається неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, у зв'язку з чим суд касаційної інстанції прийняв різні за змістом судові рішення.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для допуску даної справи до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року.

Керуючись статтями 236 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Допустити до провадження Верховного Суду України справу за позовом ОСОБА_5 до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали, для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: