Справа № 817/621/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/621/15

31 березня 2015 року 13год. 35хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сало А.Б. за участю секретаря судового засідання Школяр О.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Перкевич А.Ю.,

відповідача: представник Жилінська О.М.,

третьої особи відповідача: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Обслуговуючого кооперативу "Житлово - будівельний кооператив "НАБЕРЕЖНИЙ КВАРТАЛ РІВНЕ"

до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Жилінської Ольги Миколаївни третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3
про скасування рішення , -
ВСТАНОВИВ :

Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Набережний квартал Рівне»» звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

На обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 30.08.2014 відповідачем було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, кладову (П8), яка знаходиться за адресою: м. Рівне, АДРЕСА_2, про що зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, як вказує позивач, при здійсненні процедури реєстрації права власності на вказане нежитлове приміщення, державним реєстратором не було, в повному обсязі, перевірено документи, що були подані для реєстрації прав та їх обтяжень. Зокрема, державний реєстратор не встановив відсутність у особи, за якою було зареєстровано право власності на спірний об'єкт, документа про повну сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Набережний Квартал Рівне» на підставі договору №1/П8, який став підставою для вчинення реєстраційних дій.

За таких обставин, на переконання позивача, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, кланову (П8), яка знаходиться за адресою: м. Рівне, АДРЕСА_1 прийняте відповідачем без достатніх на це підстав, та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 05.03.2015 відкрито провадження у справі та залучено до розгляду справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3.

Крім того, ухвалою постановленою судом без виходу судді до нарадчої кімнати, на підставі статті 52 КАС України замінено первинного відповідача - Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції на належного - державного реєстратора Рівненського міського управління юстиції, Жилінську О.М.

В судовому засіданні під час розгляду справи по суті, представник позивача позов підтримала. На обґрунтування заявлених вимог навела суду обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечила. На обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що реєстрація права власності на нежитлове приміщення, кладову (П8), яка знаходиться за адресою: м. Рівне, АДРЕСА_2 була проведена нею на підставі пункту 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 за громадянином ОСОБА_3 на підставі поданих ним документів. Заявником було подано весь пакет документів необхідних для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об'єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалось із залученням коштів фізичних осіб. Зокрема, договір про сплату пайових внесків від 15.11.2013, з додатком №1 відповідно до якого учасник сплачує пайовий внесок не пізніше 15.11.2013. Крім того, заявником також було подано акт прийому-передачі від 26.08.2014, відповідно до якого кооператив передав, а учасник прийняв нежитлове приміщення (кладову П8). Підписанням якого сторони підтвердили, що не мають будь-яких зобов'язань згідно договору про сплату пайових внесків та не мають жодних претензій матеріального та нематеріального характеру одна до одної (п.4, п.6 акту). За таких обставин, вимоги позивача на переконання відповідача є безпідставними та необґрунтованими.

Третя особа в судове засідання не прибув. Про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності судом встановлено наступне.

29.08.2014 ОСОБА_3 звернувся до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Рівненського міського управління юстиції з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Для реєстрації права власності на нежитлове приміщення - кладову (п8), що розташоване за адресою: м. Рівне АДРЕСА_2 Реєстраційний номер заяви 7963843 (а.с. 39)

Для проведення державної реєстрації виникнення права приватної власності на вищевказаний об'єкт до вказаної заяви заявником було додано:

- договір про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Набережний Квартал Рівне» №1/П8 від 15.11.2013 укладеного між ОК «ЖБК «Набережний квартал Рівне»» та ОСОБА_3, відповідно до якого кооператив зобов'язується організувати будівництво Трьохсекційного багатоповерхового житлового будинку з вбудованими приміщеннями у м.Рівне по АДРЕСА_1, здати його в експлуатацію, передати у власність нежитлове приміщення (кладову у підвальному приміщенні), обумовлене цим договором учаснику, який повністю сплатив пайовий внесок, та в подальшому організувати обслуговування будинку. Учасник здійснює оплату пайового внеску по спорудженню нежитлового приміщення (кладову у підвальному приміщенні) і може отримати його лише за умови оплати у 100% внеску;

- довідку про здійснення ОСОБА_3, як членом ОК «ЖБК "Набережний Квартал Рівне», інвестиційної діяльності з метою побудови житлового будинку по АДРЕСА_1, від 26.08.2014.

- витяг зі списку членів ОК «ЖБК «Набережний Квартал Рівне»» від 26.08.2014;

- технічний паспорт на приміщення кладової (П8) у житловому будинку АДРЕСА_1

- документи що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку ( договір дарування земельної ділянки від 13.06.2014 ) та присвоєння їй поштової адреси (Наказ управління містобудування та архітектури виконавчого комітету рівненської міської ради від 22.07.2013 №159)

- декларацію про готовність об'єкта (будівництво багатоквартирного житлово-громадського комплексу по АДРЕСА_1 в м. Рівне (перша черга)) до експлуатації від 19.03.2014;

- акт прийому-передачі від 26.08.2014 відповідно до якого ОК «ЖБК «набережний Квартал Рівне»» передав, а ОСОБА_3 прийняв нежитлове приміщення (кладову у підвальному приміщенні) по АДРЕСА_1 в м.Рівне, №П8 у першій секції 73-з квартирного житлового будинку з вбудованими торгово-офісними приміщеннями. Передача кладовищ здійснюється відповідно до Договору №1/П8 від 15.11.2013.

Згідно п. 4 вказаного акту, його підписанням Сторони підтвердили, що надалі вони не мають будь-яких зобов'язань згідно Договору про сплату пайових внесків та не мають жодних претензій матеріального та нематеріального характеру одна до одної.

На підставі вказаних документів, державним реєстратором прав на нерухоме майно Жилінською О.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №15475034 від 30.08.2014, яким вирішено провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, кладову (П8), що розташоване: м.Рівне АДРЕСА_2, за суб'єктом - ОСОБА_3

Поряд з тим, позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконано умови договору про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Набережний Квартал Рівне» №1/П8 від 15.11.2013, а саме не сплачено суму вартості пайового внеску у визначений строк та у спосіб, погоджений сторонами у Додатку 1 до договору, просить скасувати вищевказане рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №15475034 від 30.08.2014.

Як на підставу скасування рішення державного реєстратора позивач посилається на відсутність довідки про повну оплату пайового внеску, яка є необхідною для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна, збудовані в результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу.

Поряд з тим, як встановлено судом під час розгляду справи по суті, позивач на даний час не вчинив і не вчиняє жодних дій спрямованих на забезпечення виконання зобов'язання учасником на підставі укладеного між ними договору.

З позовом про стягнення заборгованості за договором чи про його розірвання до суду не звертався.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень статті 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно із статтею 3 Закону України № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться у статті 182 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Як встановлено частиною 4 ст.9 Закону № 1952-IV, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

В свою чергу відповідно до ч.2 ст.30 Закону №1952-IV, дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду.

Згідно із нормою ч. 1, 2 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно частини другої вказаної статті КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, відповідно до ч.3 вказаної вище статті КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони: на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Таким чином вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Та наявність повноважень та правомірності дії відповідача в межах визначених ч.3 ст.2 КАС України.

Встановивши наявність у особи яка звернулась з позовом до суду, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Враховуючи положення законодавства, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАС України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії - рішення, які є актом одноразового застосування норм права, і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації за своїм змістом є актом індивідуальної дії, так як спрямовуються на врегулювання конкретної соціальної поведінки; поширюються лише на персонально визначених осіб; не передбачає повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; тощо.

Такий правовий акт породжує права і обов'язки тільки того суб'єкта, якому його адресовано. (вданому випадку право власності та обов'язки пов'язані із виникненням такого права)

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України. Кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням дією, чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено її права, свободи або інтереси.

Разом з тим, право оскаржити правовий акт індивідуальної дії так як і нормативно-правовий акт, мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Така позиція викладена у Постанові Верховного суду від 07.10.2014 у справі за позовом ОСОБА_4 до виконувача обов'язки Президента України Голови Верховної Ради України Турчинова О.В про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 07.03.2014 №275/2014.

Рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 331 Цивільного Кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В свою чергу, право власності є об'єктом цивільних відносин і підлягає захисту в порядку цивільного судочинства.

Механізми захисту права власності закріплені Главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 387 ЦК України закріплено право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа.

Також в порядку цивільного судочинства підлягає захисту право особи порушене у зв'язку із невиконанням умов договору, з метою захисту якого позивачем фактично було подано вказаний позов.

В свою чергу, право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке заявляється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у позивача, прав чи обов'язків, у зв'язку із прийняттям оскаржуваного рішення, не породжує для останнього і права на захист.

В даній же справі позивач пред'явив вимогу про скасування рішення суб'єкта владних повноважень - правового акта індивідуальної, не будучи суб'єктом правовідносин, на врегулювання яких той прийнятий.

З урахуванням наведеного вище, вказана вимога не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Підстави для застосування статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Обслуговуючого кооперативу "Житлово - будівельний кооператив "НАБЕРЕЖНИЙ КВАРТАЛ РІВНЕ" до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Жилінської Ольги Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про скасування рішення - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.