Справа № 591/10719/13-а (2а/591/35/14)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" квітня 2015 р. м. Київ К/800/26125/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Виконавчого комітету Сумської міської ради на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 25 лютого 2014 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, Сумської міської громадської організації "Об'єднані будинкові комітети" до Виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство "Сумижитло" Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_4, Сумська міська громадська організація "Об'єднані будинкові комітети" звернулись з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому просили: визнати нечинним та скасувати рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 18 червня 2013 року № 319; зобов'язати Виконавчий комітет Сумської міської ради прийняти нове рішення, яке б повністю відповідало чинному законодавству та нормативно-правовим актам у сфері житлово-комунального господарства та інтересам споживачів послуг.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 25 лютого 2014 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Сумської міської ради № 319 від 18 червня 2013 року "Про надання згоди на продовження строку дії договору про надання комунального замовлення на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій комунальної власності територіальної громади міста Суми від 25 червня 2011 року № 1» з 18 червня 2013 року, тобто з дня його прийняття.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про часткове задоволення позову: визнано незаконним і скасовано рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради № 319 від 18 червня 2013 року "Про надання згоди на продовження строку дії договору про надання комунального замовлення на послуги з утримання прибудинкових територій комунальної власності територіальної громади міста Суми від 25 червня 2011 року № 1"; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушенням судами норм процесуального та матеріального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що Виконавчим комітетом Сумської міської ради прийнято рішення № 319 від 18 червня 2013 року у зв'язку із закінченням строку дії договору № 1 від 25 червня 2011 року «Про надання комунального замовлення на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій комунальної власності територіальної громади м. Суми», укладеного між Управлінням житлової політики, комунального господарства та благоустрою Сумської міської ради (Замовник) та Комунальним підприємством «Сумижитло» Сумської міської ради (Виконавець).

Спірним рішенням пролонговано дію договору № 1, який був укладений на строк з 01 липня 2011 року по 01 липня 2013 року.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивачі заявили цей позов.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено процедуру прийняття регуляторного акту, чим порушено права позивачів.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, мотивував своє рішення тим, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законами України. При цьому суд апеляційної інстанції виправив недоліки суду першої інстанції, вказавши, що оскаржене рішення відповідача є актом індивідуальної дії, а тому його можна визнати незаконним. Окрім того, у задоволенні вимоги про вчинення дій, яку суд першої інстанції залишив без правової оцінки, відмовив на підставі відсутності у відповідача на це повноважень.

Колегія суддів вважає висновки судів передчасними.

Правовідносини, які виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг врегульовані положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно із ст. 7 цього Закону до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить: затвердження та реалізація місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та реалізації відповідних державних і регіональних програм; встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням; визначення виконавця житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; управління об'єктами у сфері житлово-комунальних послуг, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації; забезпечення населення житлово-комунальними послугами необхідних рівня та якості; встановлення зручного для населення режиму роботи виробників та виконавців; інформування населення відповідно до законодавства про реалізацію місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, а також щодо відповідності якості житлово-комунальних послуг нормативам, нормам, стандартам та правилам; укладання договорів з підприємствами різних форм власності на вироблення та/або виконання житлово-комунальних послуг; здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо захисту прав споживачів у сфері житлово-комунальних послуг; проведення моніторингу виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства; вирішення інших питань у сфері житлово-комунальних послуг відповідно до законів.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Державний комітет з питань житлово-комунального господарства Наказом від 25 квітня 2005 року № 60 затвердив Порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг.

Відповідно до цього Порядку органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці таких житлово-комунальних послуг: з управління будинком, спорудою або групою будинків; з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; з ремонту приміщень, будинків, споруд, передбачених пунктом 4 частини першої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (п. 1.1.).

За приписами пунктів 1.2. і 1.3. виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Згідно із п. 1.6. Порядку виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно.

Таким чином колегія судів дійшла висновку, що виконавець послуг може бути визначений іншою особою ніж орган місцевого самоврядування за наявності двох умов:

бажання визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно, при цьому це бажання повинно виходити від власника (власників) житлових будинків.

Слід мати на увазі, що Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначив, що згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін.

Аналізуючи питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходив з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (п. 7 ч. 1 ст. 92), виключно законами України.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Підстави для оскарження рішень суб'єкта владних повноважень визначені у ст. 2 КАС України.

Однак порушення вимог Закону під час прийняття оскаржуваного рішення не є достатньою підставою для визнання його незаконним, обов'язковою умовою оскарження рішень є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У позовній заяві позивачі вказували на порушення відповідачем норм Закону при прийнятті оскаржуваного рішення. При цьому наголошували, що виконавця послуг визначено всупереч волі власників будинку.

Між тим, суди обох інстанцій не з'ясували всіх обставин, чим порушили приписи ст. 11 КАС України. З'ясування всіх обставин полягає у активній участі суду щодо витребування додаткових доказів для встановлення цих обставин у справі, яка розглядається, зокрема, наявність/відсутність бажання власників будинку (будинків) визначити виконавця послуг, документів на підтвердження власності будинку (власників будинку).

До того ж потрібно врахувати, що оскаржене рішення спрямоване на громаду всього міста Суми, а тому його скасування може привести до порушень прав інших споживачів, які погоджуються з визначеним радою виконавцем комунальних послуг.

В іншому випадку, за відсутності бажання власників будинку визначити виконавця послуг, останнього визначає орган місцевого самоврядування.

У такому разі посилання споживачів на порушення їх прав, оскільки рада порушила процедуру визначення (по за конкурсом) виконавця послуг, є безпідставним, так як обрання того чи іншого виконавця не порушує їх волю вибору, як то передбачено Законом. При цьому порушення прав споживачів з підстав незгоди з тарифами може бути окремим предметом спору про оскарження рішення про затвердження тарифів.

Наведене свідчить, що суди підійшли до вирішення справи поверхнево, оскільки зробили висновки щодо порядку визначення виконавця послуг, який ґрунтується на конкурсних засадах, тоді як Законом передбачена інші випадки вирішення цих питань.

Отже при розгляді справи суди вдалися до оцінки дій відповідача, при цьому не дослідили порушення прав позивачів оскаржуваним рішеннями та не навели порушених відповідачем норм права, які б встановлювали загальнообов'язкові правила поведінки по відношенню до позивача.

Неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У зв'язку з тим, що суд касаційної інстанції не може встановлювати нові обставини у справі, зокрема щодо порушеного права позивача, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд для з'ясування всіх обставин у справі.

Оскільки під час вирішення справи по суті судами обох інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то скаргу відповідача слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Сумської міської ради задовольнити частково.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 25 лютого 2014 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: