Справа № 825/2145/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/2145/14 Головуючий у 1-й інстанції: Лобан Д.В. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

16 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 41 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу представника Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області - Шелеста Сергія Юрійовича на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, на думку позивача, висновки податкового органу про відсутність факту реального виконання договору із контрагентом, здійснені без належного аналізу характеру договору, його товарності та реальності. Таким чином, позивач вважає, що правомірно сформував податковий кредит по взаємовідносинах з ПП «Престиж-Авто», а тому вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року задоволено позов частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області від 04.03.2014 року № . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області - Шелест Сергій Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову повністю.

Крім цього, представником відповідача заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наявні в справі матеріали, колегія суддів приходить до висновку про те. що вказаний строк було пропущено з поважних причин. А тому він підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування позивачем від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту, та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за листопад 2013 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт від 18.02.2014 року, за змістом якого перевіркою було встановлено порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2 ст. 198 ПК України, в результаті чого завищено податковий кредит з податку на додану вартість в сумі 31667,00 грн., що призвело до завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту звітного (податкового) періоду в сумі 31667,00 грн.

На підставі висновків зазначеного акту та викладених у ньому порушень, Корюківською ОДПІ прийняте податкове повідомлення-рішення від 04.03.2014 року № , якими позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 31667,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що заявлені в ньому вимоги є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність - діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Судом першої інстанції було встановлено, що у перевіряємому періоді позивач здійснював господарську діяльність із контрагентом ПП «Престиж-Авто».

Так, між позивачем та ПП «Престиж-Авто» було укладено договір купівлі-продажу від 25.10.2013 року № 33/13 (а. с. 38-39), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити УРАЛ-4320 автокран ш. № 063372 в кількості 1 (однієї) одиниці, який надалі іменуються «товар».

Договори підписано сторонами та скріплено печатками.

При цьому, реальність виконання вказаного договору підтверджують наступні первинні документи: - накази: № 16 від 07.11.2013 року, № 17 від 07.11.2013 року (а. с. 27, 28); свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 29); трудовий договір № 215 від 28.09.2009 (а. с. 30); податкові накладні: № 1 від 06.11.2013 на загальну суму 140000,00 грн., в т.ч. ПДВ 23333,33 грн., № 8 від 29.10.2013 на загальну суму 20000,00 грн., в т.ч. ПДВ 3333,33 грн., № 7 від 25.10.2013 на загальну суму 30000,00 грн., в т.ч. ПДВ 5000,00 грн. (а. с. 31, 33, 35); платіжні доручення: № 751 від 06.11.2013 на загальну суму 140000,00 грн., в т.ч. ПДВ 23333,33 грн., № 726 від 29.10.2013 на загальну суму 20000,00 грн., в т.ч. ПДВ 3333,33 грн., № 722 від 25.10.2013 на загальну суму 30000,00 грн., в т.ч. ПДВ 5000,00 грн. (а. с. 32, 34, 37); видаткова накладна № 37 від 06.11.2013 на загальну суму 190000,00 грн., в т.ч. ПДВ 31666,67 грн. (а. с. 36).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що господарські правовідносини за спірними правочинами в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Таким чином, позивачем було вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою, який закріплений в ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми).

Будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів вбачається, що договір мав на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки товар (роботи/послуги) був переданий, оплата проведена, договір виконано сторонами в повному обсязі.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Судом першої інстанції було встановлено, що на момент вчинення правочинів підприємство - контрагент позивача був зареєстрований в якості юридичної особи та платника податків, ці факти сторонами не заперечується та відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що на момент укладення договору з контрагентом позивач проявив належну обачність, перевіривши необхідні документи контрагента та чи здійснює він господарську діяльність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є постачання товарів (послуг), місце постачання яких розташоване на митній території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів, і збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Судом першої інстанції було встановлено, що податкові накладні, видані позивачу, містять всі реквізити передбачені п. 201.1 ст. 201 ПК України, а тому згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України вони є підставою для нарахування податкового кредиту.

При цьому, з урахуванням норм статей 44 та 61 Податкового кодексу України саме на контролюючі органи покладається обов'язок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Відносини між учасниками попередніх поставок товарів, робіт, послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між позивачем та його контрагентами.

В свою чергу, судом першої інстанції було встановлено, що вищезазначений договір був виконаний сторонами в повному обсязі, товар (роботи/послуги) отриманий, сторони претензій один до одного не мають.

Таким чином, надання податковому органу належним чином оформлених первинних документів, передбачених законодавством, є підставою для формування валових витрат та податкового кредиту.

Всі суми податку на додану вартість, сплаченого і віднесеного позивачем до податкового кредиту, підтверджуються податковими накладними. Податкові накладні відповідають вимогам Податкового кодексу України та відображають зміст господарських операцій, в результаті яких вони складені.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Вказаний факт не був спростований в судовому засіданні представником відповідача.

При цьому колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції твердження податкового органу про те, що до податкового кредиту фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих платниками ПДВ, можливе включення суми ПДВ основних засобів, за умови взяття на облік такого майна в якості основних фондів та використання таких засобів в оподатковуваних операціях у межах їх господарської діяльності, з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності, зокрема, є фізичні особи.

Право на проведення підприємницької діяльності фізична особа здійснює за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755 «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України).

Фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (ст. 52 ЦК України).

Відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання, зокрема, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця.

Тому, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідно до вказаних вище правил чинного законодавства України право власності на нерухоме майно має реєструватись за фізичною особою.

Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції. Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Отже, чинним законодавством України не передбачено проведення реєстрації органами внутрішніх справ транспортного засобу на приватного підприємця, а лише на фізичних та юридичних осіб.

Таким чином, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу органи внутрішніх справ зазначають лише ПІБ власника - без позначок про його статус підприємця чи звичайної особи.

З урахуванням цього, органами внутрішніх справ даний автокран був зареєстрований на позивача, як на фізичну особу.

Таким чином, законодавство, щодо купівлі транспортних засобів позивачем, встановлює, що у платника податку виникає право на віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ сплачених в ціні товару за правилом «першої події» або оплата вартості придбаних транспортних засобів або отримання податкової накладної (оформлення ВМД), і аж ніяк законодавство не пов'язувало та не пов'язує порядок формування податкового кредиту з реєстрацією чи не реєстрацією в органах МРЕВ ДАІ.

Отже, колегія суддів вважає, що оскільки позивач є власником транспортного засобу та використовує його в підприємницькій діяльності і оподатковуваних операціях, то він має право на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачену під час придбання спірного автокрану.

Оскільки позивач є власником вищезазначеного транспортного засобу, використовує його у господарській діяльності, в оподатковуваних операціях, то колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що він має право на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість по вказаному транспортному засобу.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області повернути позивачу перераховані кошти за спірним податковим повідомленням-рішенням у розмірі 31667,00 грн. з огляду на те, що позивачем не надано доказів сплати даної суми за спірним податковим повідомленням-рішенням.

Крім того, відповідно до п. 43.1 ст. 43 Податкового Кодексу поверненню платнику підлягають помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання. Порядок взаємодії територіальних органів Міністерства доходів і зборів України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України, Міністерства фінансів України 30.12.2013 року № 882/1188.

Таким чином, порядок виправлення помилки щодо сплати позивачем вищезазначеної суми передбачений ст. 43 ПК України, позивач станом на день розгляду справи не звертався до податкового органу з відповідною заявою про повернення помилково сплачених коштів, а отже права та інтереси позивача не порушено.

Крім того, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів вважає правильним вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, замінивши слово «нечинним» на слова «протиправним та скасувати» для повного захисту прав позивача з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Зі змісту даної норми вбачається, що встановлені способи захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь-якого спору у сфері публічних правовідносин. Так, вимога про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення може стосуватися лише нормативно-правового акта, а про визнання протиправним-індивідуального акта.

Таким чином, враховуючи, що предметом оскарження у даному спорі є індивідуальний акт, наслідком задоволення позовних вимог за правилами Кодексу адміністративного судочинства може бути лише визнання такого акту протиправним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позов є обґрунтованими та підлягає задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Корюківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області - Шелеста Сергія Юрійовича - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.