Справа № 802/4529/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2015р. м. Київ К/800/19261/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Сіроша М.В.

Федорова М.О.

при секретарі судового засідання: Чайці О.С.,

розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року

по справі № 802/4529/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Гайсинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області

про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Гайсинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про скасування рішення №/0 від 17 листопада 2009 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3437869,00 грн.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про задоволення позову частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №/0 від 17 листопада 2009 року в частині визначення штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1598959,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального права та без належного врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 19.10.2009 року по 30.10.2009 року податковим органом проведено планову виїзну перевірку позивача. За результатами перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення № /0, відповідно до якого позивачу визначено суму штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3437869,00 грн. за період з липня 2008 року по червень 2008 року за порушення вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон № 265/95-ВР), а саме - не проведено розрахункові операції при продажу паливно-мастильних матеріалів в безготівковій формі оплати через РРО на суму 687573,80 грн.

Частково відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Умовою застосування даного положення Закону № 265/95-ВР є здійснення суб'єктом господарювання розрахункової операції з видачею розрахункового документа.

Згідно абз. 3 ст. 2 Закону № 265/95-ВР розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Згідно з абз. 15 ст. 2 Закону № 265/95-ВР розрахунковий документ - документ установлених форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) грошових коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, та зареєстрований в установленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений від руки.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та підприємствами (організаціями) існували договірні відносини, за якими позивач поставляв (передавав) протягом вказаного в договорі періоду у власність споживачам паливно-мастильні матеріали на умовах післяплати, а також за готівку.

Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997 року, із змінами і доповненнями згідно з постановами № 450 від 06.05.2001 року, № 1178 від 17.08.2002 року, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 162 від 05.03.2009 року (далі - Правила).

Ці Правила визначають порядок приймання, зберігання і роздрібної торгівлі бензином, дизельним паливом, гасом, маслами, мастилами (далі - нафтопродукти), а також регламентують вимоги у дотриманні прав споживачів щодо належної якості цих нафтопродуктів, безпеки для життя та здоров'я споживачів, навколишнього природного середовища і рівня торгівельного обслуговування. Правила поширюються на всіх суб'єктів господарювання на території України, які зареєстровані з установленому порядку.

Пункт 10 вищезгаданих Правил зазначає, що розрахунки за продані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, талонів, відомостей на відпуск нафтопродуктів тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з нафтопродуктами споживачеві в обов'язковому порядку видається розрахунковий документ за установленою формою на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару. У розрахунковому документі зазначається інформація про форму здійснення розрахунку.

Також, у вищезгаданих Правилах передбачено встановлення порядку організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів.

Згаданий порядок визначений у Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка затверджена спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України та Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року №281/171/578/155 (далі - Інструкція).

Пунктом 10.3 цієї Інструкції визначений порядок відпуску нафтопродуктів, який проводиться у таких формах: за готівку (п.10.3.1); за відомостями ( п. 10.3.2); за талонами (п.10.3.3); за платіжними картками (п.10.3.4).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем крім роздрібної торгівлі, здійснювалась також реалізація нафтопродуктів за відомостями.

Пунктом 10.3.2 Інструкції регламентується відпуск нафтопродуктів за відомостями.

Так, відпуск нафтопродуктів за безготівковим розрахунком за відомостями здійснюється АЗС на підставі договорів, укладених між підприємством та споживачем. Відпуск нафтопродуктів відображається у відомості на відпуск нафтопродуктів за формою №16-НП . Відпуск дизельного палива за відомостями відображається у змінному звіті АЗС за формою №17-НП за марками та видами.

Разом з тим, як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем не дотримано форми № 16-НП та № 17-НП відомостей, передбаченої вищезазначеною Інструкцією. Вказані факти підтверджуються наявними в матеріалах справи відомостями.

Також слід зазначити, що пп. 4.2.5.2 Інструкції передбачено, що під час реалізації споживачам світлих нафтопродуктів та олив споживачам на АЗС мають застосовуватись лише паливороздавальні колонки з допустимою відносною похибкою в умовах експлуатації в усьому діапазоні температур не гіршою, ніж +- 0,5% та оливороздавальні колонки з допустимою основною відносною похибкою не гіршою, ніж +- 1,0% з реєстраторами розрахункових операцій відповідно до вимог Закону № 265/95-ВР.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснював продаж ПММ на автозаправочній станції, яка була обладнана електронним контрольно-касовим апаратом МІНІ-600.МЕ., а тому повинен був відпускати пальне через реєстратор розрахункових операцій та роздруковувати відповідні розрахункові документи, як того вимагає чинне законодавство.

Вказане свідчить про порушення позивачем приписів Закону № 265/95-ВР.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 1.2 ст. 1 Закону України від 21.12.2000 року №2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі - Закон №2181-III), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.06.1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування» (далі - Закон №1251-XII) під податком і збором (обов'язковим платежем) до бюджетів та до державних цільових фондів слід розуміти обов'язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування.

Види та перелік податків і зборів (обов'язкових платежів), що справляються на території України, встановлені статтями 14 і 15 Закону №1251-XII.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що податкове зобов'язання стосується обов'язку платника податків сплатити до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду податку, збору (обов'язкового платежу), встановленого Законом №1251-XII.

Відповідно до п. 1.9 ст. 1 Закону №2181-III податкове повідомлення - письмове повідомлення контролюючого органу про обов'язок платника податків сплатити суму податкового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 1.10 ст. 1 Закону №2181-III податкова вимога - письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу

Таким чином, податкове повідомлення-рішення як форма акту ненормативного характеру може застосовуватися лише щодо обов'язків по сплаті податків і зборів (обов'язкових платежів), вичерпний перелік яких визначено у Законі №1251-XII.

З наведеного слідує, що накладений відповідачем штраф позивачу, не визначений як податок або збір.

Положення преамбули Закону №2181-III щодо поширення встановленого цим Законом порядку нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, на пеню та штрафні санкції за порушення у сфері застосуванні РРО не надає вказаним видам пені та штрафних санкцій статусу податкового платежу, а зобов'язанню по їх сплаті - статусу податкового зобов'язання.

За своєю суттю штраф за порушення правил застосування РРО є адміністративно-господарською санкцією, оскільки є заходом майнового характеру, який застосовується органом державної влади за порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчим актом правил здійснення господарської діяльності та спрямований на припинення правопорушення і ліквідації його наслідків, тобто підпадає під критерії визначення адміністративно-господарської санкції, що встановлені статтею 238 ГК України. А відтак, притягнення до відповідальності за вчинене правопорушення в сфері господарської діяльності можливе в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення.

Відтак, враховуючи норми вимог чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, податковим органом потрібно було прийняти рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, а не податкове повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Аналізуючи норми законодавства які регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем дійсно порушено порядок застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, разом з тим, позивачем не спростовано факт порушень вимог пунктів 1, 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР. Окрім того, в податковому повідомленні-рішенні чітко визначено порушення та сума за штрафними (фінансовими) санкціями.

З врахуванням викладено, колегія суддів погоджує висновок апеляційного суду про те, що позивач зобов'язаний сплатити штрафні (фінансові) санкції за порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

Щодо строків застосування відповідачем адміністративно-господарських санкцій, колегія суддів погоджується із наступними висновками суду апеляційної інстанції.

Статтею 239 ГК України передбачено перелік видів адміністративно-господарських санкцій, які можуть бути застосовані суб'єктом владних повноважень до суб'єктів господарювання у випадку порушення останніми правил здійснення господарської діяльності, встановлених законодавством України.

За змістом ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що порушення позивачем вимог пунктів 1, 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР мали місце протягом 01.07.2008 року - 30.09.2009 року, перевірка проведена працівниками податкового органу 11.11.2009 року, а спірне рішення прийнято 17.11.2009 року. Відтак, із врахуванням вимог ст. 250 ГК України податковий орган, приймаючи оскаржуване рішення, повинен був застосувати адміністративно-господарську санкцію за період з 17.11.2008 року, а не з 01.07.2008 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідачем доведено правомірність застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій із врахуванням вимог ст. 250 ГК України в сумі 1838909,60 грн.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому, відповідно до ст. 224 КАС України, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року по справі № 802/4529/13-а залишити без змін.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підписСірош М.В.
підписФедоров М.О.

Ухвала складена у повному обсязі 03.04.2015 р.