Справа № 805/12201/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2015р. м. Київ К/800/57360/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Кобилянського М.Г., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Хашемітського Королівства Йорданії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на перемет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати рішення відповідача № 462-13 від 02.08.2013 року та зобов'язати його прийняти правомірне рішення про надання ОСОБА_1 статусу біженця в Україні.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2013 року, адміністративний позов задоволено частково:

- скасовано рішення Державної міграційної служби України № 462-13 від 02.08.2013 серпня 2013 року;

- зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Хашемітського Королівства Йорданії ОСОБА_1 про визнання біженцем з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що позивач при зверненні до міграційної служби вказав побоювання стати жертвою переслідувань з боку бедуїнської родини Аль Адван, тобто за ознаками його належності до іншої соціальної групи, та вказав про неможливість його захисту країною громадянської належності, що є обставинами, за якими можливе надання статусу біженця, але третьою особою та відповідачем вказані обставини не перевірені та даним обставинам не надана належна оцінка, тобто оскаржуване рішення прийнято передчасно.

У поданій касаційній скарзі відповідач заявив вимоги про скасування рішень судів попередніх інстанцій, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

У доводах касаційної скарги, скаржник зазначає, що рішення Державної міграційної служби України № 462-13 від 02.08.2013 року про відмову в наданні ОСОБА_1 - громадянину Хашемітського Королівства Йорданія статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту винесено на підставі ретельного та обґрунтованого аналізу всіх фактів та законних підстав для ухвалення такого рішення. Позивачу не має ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до пункту першого частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Хашемітського Королівства Йорданія, за національністю - араб, за віросповіданням - суніт, народжений у Сирії.

24.04.2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною необхідності отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач визначив конфлікт із бедуїнською родиною в Хашемітському Королівстві Йорданії - Аль Адван, не належність його до даної соціальної групи та його сирійське походження, у зв'язку із чим він має побоювання, що по прибуттю до вказаної країни його вб'ють.

26.04.2013 року, 23.05.2013 року, 17.06.2013 року з позивачем проводилися співбесіди, в ході яких він давав пояснення про обставини за яких він виїхав з батьківщини.

З яких вбачається, що у позивача немає можливості повернення до Йорданії, оскільки, його родина не належить до корінного бедуїнського населення Йорданії. Не будучи бедуїном, він зустрічався з дівчиною - ОСОБА_2, що походить з впливового бедуїнського клану Аль Адван, та порушив обряд заручин «жага», що призвело до образи даної родини, внаслідок чого до нього надходили погрози життю та переслідувань з боку чоловіків роду Аль Адван. Зважаючи на наведені обставини, позивач вважає, що його життю загрожує реальна небезпека при поверненні до Йорданії.

26.07.2013 року Головним управління Державної міграційної служби України в Донецькій області складений висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України № 462-13 від 02.08.2013 року підтримано висновок ГУ ДМС України в Донецькій області та відмовлено позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Згідно договору між родинами, ОСОБА_3 15.08.2013 року та містер ОСОБА_4 з іншими чоловіками, які мають вагомий авторитет в районі Оме Сумак в місті Амман звернувся з розмовою до представників родини Аль Адван, а саме шейхом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та іншими чоловіками даної родини, від імені родини Аль Хомсі, з метою вирішити конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_6. Після отримання категоричної відмови, ОСОБА_3 запропонував вирішити конфлікт за допомогою виплати грошей у розмірі 10000 дінар, але також отримав відмову.

23.08.2013 року позивач одружився з громадянкою України ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1.

Зі змісту інформації, яка розміщена на офіційній веб-сторінці Міністерства закордонних справ України (http://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/57-jo) вбачається, що законодавство Хашемітського Королівства Йорданії свідчить про те, що в даній країні панують загальні ісламські устої, у цьому зв'язку необхідно слідкувати, щоб поведінка не суперечила традиціям та звичаям йорданського суспільства та не була образливою для переважно мусульманського населення країни.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон), біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Як зазначалось вище, позивач при зверненні до органів Державної міграційної служби вказував обставини не можливості повернення до Йорданії, оскільки, його родина не належить до корінного бедуїнського населення Йорданії, не будучи бедуїном, він зустрічався з дівчиною - ОСОБА_2, що походить з впливового бедуїнського клану Аль Адван, та порушив обряд заручин «жага», що призвело до образи даної родини, внаслідок чого до нього надходили погрози життю та переслідувань з боку чоловіків роду Аль Адван. Зважаючи на наведені обставини, позивач вважає, що його життю загрожує реальна небезпека при поверненні до Йорданії.

На підтвердження вищенаведеного конфлікту із родиною Аль Адван та неможливості його вирішення позивач у судовому засіданні суду першої інстанції надав договір між родинами (а.с. 58-59), з якого вбачається, що ОСОБА_3 15 серпня 2013 року та містер ОСОБА_4 з іншими чоловіками, які мають вагомий авторитет в районі Оме Сумак в місті Амман звернувся з розмовою з представниками родини Аль Адван, а саме шейхом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та іншими чоловіками даної родини, від імені родини Аль Хомсі, з метою вирішити конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_6. Після отримання категоричної відмови, ОСОБА_3 запропонував вирішити конфлікт за допомогою виплати грошей у розмірі 10000 дінар, але також отримав відмову.

У висновку ГУ ДМС України в Донецькій області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.07.2013 року, що за наслідками розгляду заяви позивача був підтриманий відповідачем при прийнятті спірного рішення, наведена заявником інформація не поставлена під сумнів, однак враховуючи те, що заявник не надав (не навів) достатньої аргументації своїм побоюванням стосовно спричинення шкоди у разі повернення до Йорданії, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими.

Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем при розгляді заяви позивача взагалі не перевірялась інформація стосовно обґрунтованості його побоювань з боку чоловіків родини Аль Адван, зважаючи на те, що позивач належить до іншої соціальної групи, а лише при прийнятті спірного рішення відповідачем прийнята до уваги загальна інформація про ситуацію в країні його походження - Йорданії.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій, що позивач при зверненні до міграційної служби вказав обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку бедуїнської родини Аль Адван, тобто за ознаками його належності до іншої соціальної групи, та вказав про неможливість його захисту країною громадянської належності, що є обставинами, за якими можливе надання статусу біженця, але третьою особою та відповідачем вказані обставини не перевірені та даним обставинам не надана належна оцінка, а тому оскаржуване рішення прийнято передчасно та підлягає скасуванню.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що з оскаржуваних судових рішень вбачається, що при їх ухвалені, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2013 року у справі № 805/12201/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді І.Я. Олендер

М.Г. Кобилянський

А.О. Рибченко