Справа № 813/1661/14
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р. Справа № 6986/14/876
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Галицького районного суду м.Львова про визнання протиправною бездіяльності,

В С Т А Н О В И В :

26.02.2014 (здано на пошту) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Галицького районного суду м.Львова (далі - Суд), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача, пов'язану із ненаданням відповіді та інформації на запит від 04.02.2014 (далі - Запит); зобов'язати відповідача надати відповідь та інформацію на цей Запит.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.02.2014 він звернувся до відповідача із Запитом на інформацію стосовно розгляду цим судом протоколу про порушення ОСОБА_2 митних правил №1332/20900/13, складеного Львівською митницею Міндоходів 21.05.2013, а також просив направити копії документів, що підтверджують даний факт, однак до цього часу не отримав ні відповіді, ні інформації.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2014 року позову заяву ОСОБА_1 до Суду в частині позовних вимог про зобов'язання надати відповідь та інформацію на Запит залишено без розгляду (а.с.35).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2014 року в справі №813/1661/14 у задоволенні позову відмовлено.

Постанову оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що постанова прийнята з ігноруванням вимог чинного законодавства про інформацію та звернення громадян, з порушенням його громадянських прав на судовий захист, інформацію, ділову репутацію тощо. Вказує, що у відповідності до ч.4 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VІ) усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом. Навіть у випадку розгляду Судом Запиту як звернення громадян, ним порушений термін його розгляду.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що Запит про надання публічної інформації є фактично зверненням про надання інформації згідно із Законом України «Про звернення громадян» (далі - Закон№393/96-ВР). Водночас, інформація про рух справи та направлення судового рішення не регулюються Законом №2939-VІ. Суд під час здійснення судочинства не виконує владні управлінські функції, а тому з точки зору вказаного Закону суд не є суб'єктом владних повноважень, та документи, які створюються під час здійснення судочинства, не є публічною інформацією.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, однак вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.02.2014 ОСОБА_1, як представник ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07.06.2013, звернувся до Суду із Запитом (запитом на інформацію) стосовно розгляду цим судом протоколу про порушення ОСОБА_2 митних правил від 21.05.2013 №1332/20900/13, складеного Львівською митницею Міндоходів, а також просив направити копії документів, що підтверджують даний факт (а.с.5, 33).

Оскільки станом на 26.02.2014, в порушення ст.20 Закону№2939-VІ, Судом не надано ні відповіді, ні інформації на Запит, позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із цим позовом.

21.03.2014 Суд повідомив позивача, що відносно ОСОБА_2 25.06.2013 було винесено постанову про накладення стягнення за адміністративне правопорушення, та скерував копію постанови поштою та по e-mail (а.с.18-21).

Згідно з ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Крім того, п.1 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу визначено, що справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом п.п.7, 9 ч.1 ст.3 КАС України відповідачем у адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У відповідності до ч.2 ст.34 Основного Закону кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Закон №2939-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (ч.1 ст.2 Закону №2939-VI).

Частиною 1 ст.1 цього ж Закону визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Тобто, публічна інформація може бути двох видів: отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством; яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частинами 1 та 2 ст.19 даного Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч.1 ст.20 Закону №2939-VI).

Згідно із п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визначаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Водночас, ч.2 ст.2 цього ж Закону визначено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Статтями 126 і 129 Конституції України передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) завданням суду є здійснення правосуддя на засадах верховенства права, та забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз'яснено, що у розумінні положень ч.1 ст.2, пунктів 1, 7 і 9 ст.3, ст.17, ч.3 ст.50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Відтак, слід погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що суд під час здійснення судочинства не виконує владні управлінські функції, а тому з точки зору Закону №2939-VI суд не є суб'єктом владних повноважень, та документи, які створюються під час здійснення судочинства, не є публічною інформацією. Інформація про рух справи та направлення судового рішення не регулюються вказаним Законом, а іншим процесуальним законодавством.

Як встановлено, порушені позивачем у Запиті питання стосувалися процесуальних питань Суду під час розгляду протоколу про порушення митних правил в порядку МК України та КУпАП.

Так, ч.1 ст.486 МК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) визначає, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення (ст.487 МК України).

За змістом пунктів 1, 3 ч.1 ст.497 цього ж Кодексу у провадженні у справах про порушення митних правил беруть участь, зокрема: особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил; представники осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та заінтересованих осіб (законні представники, представники, які діють на підставі довіреності, доручення).

Стаття 498 МК України визначає права та обов'язки осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та заінтересованих осіб.

Зокрема, особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, під час розгляду справи про порушення митних правил у митному органі або суді мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, постанов та інших документів, що є у справі, бути присутніми під час розгляду справи у митному органі та брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, під час розгляду справи користуватися юридичною допомогою захисника, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, давати усні і письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування та заперечення, оскаржувати постанови митного органу, суду (судді), а також користуватися іншими правами, наданими їм законом. Зазначені в цій статті особи зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Такі ж повноваження, за обмежень встановлених ч.3 ст.499 МК України, мають і представники осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил.

Згідно з ч.2 ст.522 МК України справи про порушення митних правил, передбачені статтями 471-473, 476, 482-484 цього Кодексу, а також усі справи про порушення митних правил, вчинені особами, які не досягли 18-річного віку, розглядаються місцевими судами (суддями).

Відповідно до ч.2 ст.246 КУпАП (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Приписами ст.528 МК України передбачені особливості розгляду судом справ про порушення митних правил. Справа про порушення митних правил розглядається суддею одноособово. У справі про порушення митних правил суд (суддя) виносить одну з постанов, передбачених ч.1 ст.527 цього Кодексу.

За частинами 1, 3 ст.285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.

У відповідності до частин 2, 3 ст.294 цього ж Кодексу постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником або прокурором протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи та аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку про те, що у діях відповідача відсутнє порушення права заявника (позивача) на одержання публічної інформації.

Покликання апелянта на вимоги ч.4 ст.13 Закону №2939-VI, яка вказує, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом, є помилкове, оскільки у спірних відносинах Суд не є розпорядником інформації.

Разом з цим, з огляду на все вище наведене, покликання суду першої інстанції в оскарженому судовому рішенні на вимоги Закону №393/96-ВР, як підстави для відмови в позові, є безпідставне, оскільки відповідний Запит не є зверненням громадян в розумінні цього закону.

Однак, оскільки судом відмовлено в позові не лише з тих підстав, то це неправильне застосування норми матеріального права не призвело до незаконності (неправильності) рішення суду в цілому і не може бути підставою для його скасування.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв'язку з чим його апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін