Справа № 812/7620/13-а
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" квітня 2015 р. м. Київ К/800/56539/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою Територіальної державної інспекції з питань праці у Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Луганська до Територіальної державної інспекції з питань праці у Луганській області про скасування припису,

в с т а н о в и л а:

Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Луганська звернулось до суду з позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці у Луганській області про скасування припису від 24.07.2013 №12-01-060/0039-0032.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю оскаржуваного припису як такого, що винесено за відсутності факту порушень з боку позивача вимог статей 18, 19 Закону України "Про соціальну захищеність інвалідів в Україні" в частині виконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року, позов задоволено: скасовано припис Територіальної державної інспекції з питань праці у Луганській області про скасування припису від 24.07.2013 №12-01-060/0039-0032.

У поданій касаційній скарзі Територіальна державна інспекція з питань праці у Луганській області із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу від 11.07.2013 №933 та направлення на перевірку №1020 від 22.07.2013 відповідачем проведено перевірку позивача у справі з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, результати якої оформлені актом перевірки №12-01-060/0039.

Перевіркою встановлено, що позивачем за 2012 рік подано до Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт форми 10-ПІ відповідно до якого середньооблікова чисельність штатних працівників складає 127 осіб, кількість працевлаштованих інвалідів складає 3 особи, у той час як відповідно до 4% нормативу, встановленого статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" кількість працівників, яким встановлено інвалідність повинна складати 5 осіб.

Протягом 2012 року позивачем подавалися до міського центру зайнятості звіти про наявні вакансії форми 3-ПН зі зазначенням наявних вакансій, втім, у наданих звітах були відсутні дані, що на зазначені вакансії можуть бути працевлаштовані інваліди.

Встановивши недотримання позивачем 4% нормативу працевлаштування інвалідів відповідач за наслідками перевірки прийняв припис від 24.07.2013 №12-01-060/0039-0032, яким зобов'язав позивача вжити заходи щодо приведення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до вимог частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів".

Вказуючи на протиправність зазначеного припису, Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Луганська звернулось до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного припису як такого, що прийнятий не з метою, з якою відповідачеві надано відповідні повноваження. Так, судом зазначено, що відповідач мав право відповідно до наданих йому повноважень приймати припис за наслідками перевірки, втім, припис повинен містити конкретні зобов'язання, які фактично можуть бути виконані суб'єктом контролю. Крім того, судом зазначено, що відповідальність за недотримання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів передбачені статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Суд апеляційної інстанції, підтримуючи позицію суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного припису, виходив з того, що позивачем вжито вичерпних заходів для працевлаштування інвалідів, у той час як норматив по створенню робочих місць не виконано не з вини позивача.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову, вважаючи при цьому за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснює перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подання ними звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, у тому числі шляхом зарахування.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачем за 2012 рік подано до Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт форми 10-ПІ відповідно до якого середньооблікова чисельність штатних працівників складає 127 осіб, кількість працевлаштованих інвалідів складає 3 особи, у той час як відповідно до 4% нормативу, встановленого статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" кількість працівників, яким встановлено інвалідність повинна складати 5 осіб.

Судом першої інстанції в обґрунтування судового рішення зазначено, що позивачем не заперечується факт невиконання нормативу, встановленого статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". При цьому, колегія суддів вказує на помилковість посилання суду апеляційної інстанції в обґрунтування позиції щодо протиправності оскаржуваного припису на факт вжиття позивачем вичерпних заходів, спрямованих на недопущення правопорушення, оскільки предметом переданого на вирішення суду спору є не встановлення наявності чи відсутності підстав для звільнення позивача від відповідальності у вигляді накладення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу, а правомірність припису суб'єкта владних повноважень, винесеного за результатами проведеної перевірки з метою усунення позивачем допущеного порушення законодавства.

У той же час, погоджуючись із позицією суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного припису, колегія суддів виходить з того, що його прийняття не спрямоване на реальне усунення виявлених порушень законодавства.

Так, обов'язок щодо виконанню нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів прямо встановлений статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції в частині того, що припис повинен містити конкретні зобов'язання, які фактично можуть бути виконані об'єктом контролю, у той час як покладення на позивача обов'язку, який дублюється із обов'язком, встановленим законом, та який на момент здійснення перевірки суб'єктом не виконано з тих чи інших причин, не спрямоване на усунення виявлених відповідачем під час проведення перевірки порушень законодавства.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного припису як такого, що прийнятий не з метою, з якою відповідачеві надано відповідні повноваження, у зв'язку з чим вказує на обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Територіальної державної інспекції з питань праці у Луганській області залишити без задоволення, а постанову Луганського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: