Справа № 2-а-5-144/11/1423
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2-а-5-144/11/1423

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Алєйніков В.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Кравця О.О., Романішина В.Л.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про визнання протиправним рішення про відмову у наданні статусу учасника бойових дій, зобов'язання визнати учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2011 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити його адміністративний позов в повному обсязі.

Постановою від 30 листопада 2011 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Центральний районний суд м. Миколаєва відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління МВС України в Миколаївській області про визнати протиправним рішення відповідача про відмову у наданні статусу учасника бойових дій, про зобов'язання визнати учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, посилаючись при цьому на висновки, викладені в постанові ВАС України від 21 листопада 2007 року № К-31079/06.

Управління МВС України в Миколаївській області надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що позивач під час проходження строкової військової служби брав участь у збройних конфліктах та території колишнього СРСР: з січня по березень 1989 року - у м. Єреван Вірменської РСР; з 16 липня 1989 р по 25 серпня 1989 року - у м. Сухумі Грузинської РСР; з 16 січня 1990 р. по 20 червня 1990 р. у м. Баку Азербайджанської РСР, у зв'язку з чим у травня 2010 року звернувся до відповідача із рапортом про встановлення йому статусу учасника бойових дій.

Листом від 21 травня 2010 року позивача повідомлено про відмову у задоволенні його рапорту та про відмову у встановлені йому статусу учасника бойових дій.

З урахуванням приписів ст. 4 та ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки позивач брав участь у конфліктах на території власної держави, а не на території інших держав, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

24 березня 2015 року управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, засобами факсимільного зв'язку, надіслало клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору є наявність у позивача правових підстав для набуття статусу учасника бойових дій.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються, зокрема, учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового начальницького складу і військовослужбовці МВС колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами по справі не оспорюється той факт, що під час проходження строкової військової служби позивач брав участь у збройних конфліктах та території колишнього СРСР: з січня по березень 1989 року - у м. Єреван Вірменської РСР; з 16 липня 1989 р по 25 серпня 1989 року - у м. Сухумі Грузинської РСР; з 16 січня 1990 р. по 20 червня 1990 р. у м. Баку Азербайджанської РСР. Проте у Переліку зазначені країни відсутні.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд зазначає, що у Переліку колишні республіки Союзу РСР (у тому числі Азербайджанська, Грузинська та Вірменська РСР) відсутні, а зі змісту примітки 6 до Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після грудня 1979 року та не названі у Переліку, вбачається, що її положення поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про їх особисту участь у бойових діях.

Як зазначено раніше позивач проходів строкову військову службу, а тому не відноситься до категорії військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії.

Аналогічна правова позиція щодо застосування пункту 2 статті 6 Закону № 3551-XII та примітки 6 Переліку висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 18 травня 2010 року (№ 21-74во10), 03 жовтня 2011 року (№ 21-162а11) та 16 жовтня 2012 року (№ 21-337а12), від 03 грудня 2013 року (№21-425а13 ).

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржена постанова - без змін.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 195, п. 2 ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, 244-2, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д Домусчі

суддя О.О.Кравець

суддя В.Л.Романішин