Справа № 802/4407/14-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/4407/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюка М.В.

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

08 квітня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Мартинюк В.В.,

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

третьої особи: ОСОБА_4

представника третьої особи: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича, Державної реєстраційної служби України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 та Реєстраційної служби по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірними дії державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка О.А. при прийнятті рішення та реєстрації права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1;

- скасувати рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка О.А. від 16.12.2014 року індексний номер 18052041, яким зареєстровано право власності ОСОБА_4 на вказаний вище житловий будинок;

- зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на вказаний вище житловий будинок;

- зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_6, як суб'єкта права власності на вказаний вище житловий будинок.

Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Позивач не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій стверджує, що оскаржена постанова прийнята з порушенням норм чинного законодавства, та вважає, що вона підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представники позивача підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник третьої особи та третя особа у судовому засіданні проти тверджень представників позивача заперечували, посилаючись на правомірність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Від відповідача - Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Представник іншого відповідача - Державна реєстраційна служба України у судове засідання не з'явився, надавши суду відповідні письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши постанову суду, дослідивши зібрані по справі докази, вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що 25 січня 2006 року укладено договір позики грошей, за умовами якого позивач, як «Позичальник», отримав від ОСОБА_4, як «Позикодавця», грошові кошти в сумі 353500 гривень, що на день передачі еквівалентно відповідало сумі 70000 доларів США (п. 1 Договору).

Згідно із п.2 абз. б) даного Договору, сторони домовилися, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25 січня 2009 року. При цьому єдиним доказом повернення боргу є розписка Позичальника про одержання грошей, за відсутності якої борг вважається таким, що не повернутий (п. 6 Договору).

В забезпечення виконання зобов'язань, що виникли у позивача за договором позики від 25.01.2006 р., між позивачем та ОСОБА_4 25.01.2006 року був укладений договір іпотеки, предметом якого став належний позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 (п. 2 Договору іпотеки).

Однак, у зв'язку із невиконанням позивачем своїх зобов'язань за договором позики, ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року у цивільній справі № 2-37/11, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задоволено частково та звернуто стягнення на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень.

Дане рішення звернуто до примусового виконання, у зв'язку з чим 01.09.2011 року відкрито виконавче провадження (ВП № 28508050).

В подальшому, за заявою ОСОБА_4 від 05.09.2013 року, головним державним виконавцем відділу ДВС по м. Ладижин у Тростянецького МРУЮ Поліщук О.Б. 06.09.2013 року було винесено постанову про закінчення вищевказаного виконавчого провадження № 28508050 на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Вказана постанова неодноразово була предметом судового оскарження, однак згідно ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 03.09.2014р., яка набула законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 26.09.2014р. (т. 4 а.с. 170-172), у даний час не втратила своєї чинності.

Проте, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, виконавче провадження № 28508050 з приводу звернення стягнення на цілий житловий будинок №12-а по вул. Котовського в м. Ладижин в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень було завершене 06.09.2013 року лише на підставі заяви стягувача ОСОБА_4, однак фактичного повного виконання судового рішення згідно виконавчим документом не відбулося, про що свідчать письмові відповіді відділу ДВС по місту Ладижин у Тростянецького МРУЮ (т. 1 а.с. 169, т. 4 а.с. 184). Більше того, будь-яких доказів відшкодування визначеної судовим рішенням суми заборгованості в розмірі 491934,62 гривень, як то передбачено умовами договору позики, позивач не надав.

Укладаючи договір іпотеки від 25.01.2006 року ОСОБА_4 та позивач пунктом 14 цього договору передбачили умову, відповідно до якої у разі невиконання позивачем зобов'язання, забезпеченого іпотекою, ОСОБА_4 передається право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Вказана умова є правовою підставою для реєстрації відповідного права власності.

Таким чином, у зв'язку з невиконанням позивачем зобов'язання, забезпеченого іпотекою, ОСОБА_4 з метою реєстрації права власності на вказаний житловий будинок звернувся із відповідною заявою та пакетом документів до реєстраційної служби по м. Ладижин у Тростянецького МРУЮ.

20 серпня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчуком А.В. прийнято рішення №15264603 про відмову у державній реєстрації права власності за ОСОБА_4 лише із підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень», оскільки на момент подачі заяви про державну реєстрацію прав, в реєстрі існували записи щодо наявності державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (арешти).

Вказане рішення про відмову у проведенні державної реєстрації від 20.08.2014 року ОСОБА_4 оскаржив до суду.

Так, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. А саме, визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. №15264603 від 20.08.2014 року про відмову у державній реєстрації права власності та зобов'язано Державну реєстраційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок.

Скасовуючи рішення державного реєстратора №15264603 від 20.08.2014 року про відмову у державній реєстрації права та зобов'язуючи повторно розглянути заяву ОСОБА_4, апеляційний адміністративний суд виходив із того, що станом на час розгляду справи обтяження, накладені на будинок АДРЕСА_1, фактично втратили чинність на підставі відповідних судових рішень, хоча відповідні відомості не були внесені до реєстру. На переконання апеляційного суду, неврахування цих обставин призвело до прийняття неправомірного рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права за ОСОБА_4.

З урахуванням висновків, викладених судом апеляційної інстанції, 11.12.2014 року ОСОБА_4 повторно звернувся із заявою та пакетом необхідних документів до реєстраційної служби по м. Ладижин у Тростянецького МРУЮ про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

В порядку, передбаченому наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року №607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», подані документи були передані на розгляд до Державної реєстраційної служби України, за результатами розгляду яких 16 грудня 2014 року державним реєстратором Марченко О.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18052041.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, тим самим, визнаючи правомірними дії відповідача дійшов висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності з діючими нормативно-правовими актами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень» (далі - Закон) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 4 ст. 15 Закону визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Водночас, ОСОБА_4 при зверненні до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно дотримано відповідну процедуру звернення та подано всі документи, які є необхідними для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Так, правовстановлюючим документом за вказаною заявою про реєстрацію речових прав на об'єкт нерухомого майна є іпотечний договір від 25.01.2006 р., укладений між позивачем та ОСОБА_4, який містить відповідне застереження (п.14 Договору) про передачу права власності на вищевказаний житловий будинок, та дотримання заявником - ОСОБА_4 вимог п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 868 щодо направлення позивачу письмового попередження про усунення порушень.

Положеннями частин 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд не бере до уваги, посилання позивача на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, як на підставу втрати ОСОБА_4 право позасудового врегулювання, яке передбачене ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та набуття права власності на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторонам іпотечного договору надано можливість вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. При цьому, вказана норма лише визначає можливість укладання окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак аж ніяк не забороняє іпотекодержателю застосовувати визначений договором спосіб задоволення його вимог за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 2 ст. 36 цього Закону визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, оскільки за рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року у цивільній справі № 2-37/11 звернення стягнення на предмет іпотеки - вищевказаний цілий житловий будинок в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень, - не відбулося, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 14 договору іпотеки від 25.01.2006 р. не втратило своєї чинності, а тому є правовою підставою для реєстрації права власності ОСОБА_4 на відповідне нерухоме майно, яке було предметом іпотеки.

Також слід зазначити, що арешт на спірне нерухоме майно, накладений ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 28.01.2009 року по справі № 2-80/2009 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку (т. 1 а.с. 151), на який також посилається позивач, фактично втратив чинність на підставі іншої ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.11.2009 року, якою зазначену вище позовну заяву залишено без розгляду (т. 1 а.с. 152). Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України у разі залишення заяви без розгляду, вжиті по справі заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Відтак, оскільки ухвала Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.11.2009 року по справі №2-80/2009 набрала законної сили 02.12.2009 р., тому з цієї дати накладений на вищевказаний житловий будинок арешт втратив свою чинність, хоча й відповідні відомості до реєстру внесені не були.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав для прийняття державним реєстратором рішення про відмову в проведенні державної реєстрації права власності за ОСОБА_4, передбачених ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень», не було.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 10 квітня 2015 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г.

Смілянець Е. С.