Справа № 804/17433/14
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2015 рокусправа № 804/17433/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства "ДІАДАР" до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2014 року адміністративний позов Приватного підприємства "ДІАДАР" до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області форми «Р» № від 14 жовтня 2014 року, яким Приватному підприємству "ДІАДАР" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 727063,75 грн., в т.ч. за основним платежем на суму 581651 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 145412,75 грн..

Не погодившись з постановою суду, Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому у відповідності до положення ст. 41 КАС України фіксування судового процесу не здійснюється.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах оскарження та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 03 вересня 2014 року по 16 вересня 2014 року, на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п. 77.1, п. 77.4 ст. 77, п. 82.1 ст. 82 ПК України згідно наказу від 20 серпня 2014 року №1285 та направлень від 03 вересня 2014 року №1305/22-01, №1306/22-01, №1307/17-2, №1308/17-2, №1309/22-2, №1310/22-06, №1319/22-3, №1320/22-3, фахівцями Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання проведена планова виїзна перевірка ПП «ДІАДАР» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2011 року по 31 грудня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2011 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт №7491/22-01/31793480 від 23 вересня 2014 року.

В акті перевірки податковим органом зафіксовано допущене позивачем порушення: п. 135.4, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), що призвело до заниження податку на прибуток на 581651 грн. за 2013 рік; абз. б п. 185 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, що призвело до не підтвердження господарських операцій на загальну суму 2508211 грн., у т.ч. по періодам: жовтень 2011 року - ПДВ 291500,17 грн., листопад 2011 року - ПДВ 200833,16 грн., грудень 2011 року - 321000,01 грн., січень 2012 року - 178211,33 грн., червень 2012 року - 82500 грн., липень 2012 року - 25000 грн., жовтень 2012 року - 120833,34 грн., листопад 2012 року - 137500 грн., грудень 2012 року - 56666,67 грн., січень 2013 року - 75000 грн., лютий 2013 року - 136666,67 грн., березень 2013 року - ПДВ 145000,01 грн., квітень 2013 року - 96666,67 грн., червень 2013 року - 119166,67 грн., липень 2013 року - 58333,33 грн., серпень 2013 року - 33333,33 грн., вересень 2013 року - 8333,33 грн., жовтень 2013 року - 45000 грн., листопад 2013 року - 166666,67 грн., грудень 2013 року - 175000 грн., жовтень 2013 року - 35000 грн. на загальну суму ПДВ - 2508211 грн.; пп 168.1.1, пп 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку з доходу фізичних осіб в сумі 1160,35 грн.; пп. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України, Порядку №1020, а саме подання податкового розрахунку №1 ДФ за 4 кв. 2011 р. з недостовірними відомостями про доходи, які були нараховані (сплачені) на користь платника податків; п. 2.8 Положення про ведення касових операцій в національній валюті України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України №637 від 05 грудня 2004 року, що призвело до перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі на суму 14651,79 грн..

На підставі вказаного акту перевірки, податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 14 жовтня 2014 року, яким ПП "ДІАДАР" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 727063,75 грн., в т.ч. за основним платежем на суму 581651 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 145412,75 грн..

Правомірність та обґрунтованість податкового повідомлення-рішення, прийнятого на підставі акту перевірки, є предметом спору, переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав належних доказів та не довів обґрунтованості визначення податкового зобов'язання та правомірності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, в свою чергу позивач належним чином виконав свої договірні зобов'язання та здійснив поставку товарів згідно договорів, наслідками чого мав місце фактичний рух активів та зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків "ДІАДАР" у зв'язку з його господарською діяльністю, тому у суду є підстави вважати незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 14 жовтня 2014 року №.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон України №996-XIV) передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Враховуючи викладене, для підтвердження даних податкового обліку необхідно брати до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України №996-XIV визначено, що господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування податком на прибуток є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У відповідності до п. 14.1.181 ст. 14 ПК України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

У відповідності до п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення понесених витрат, у зв'язку з придбавання товарів (робіт, послуг), до складу витрат операційної діяльності та сплачених сум ПДВ, у вартості товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту підприємства. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, наслідком якої є поставка товарів (робіт, послуг), понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника, сплата (нарахування) податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач у перевіряємому періоді мав взаємовідносини з ТОВ «ПРОМ АЛЬЯНС ЛТД», ПП «КОЛОРИТ», ТОВ «АНГСТРЕМ КОНТИНЕНТАЛЬ», ТОВ «КЛИНКОР», ПП «НІАС ЕНЕРГО», ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АЛАРКОН», ТОВ «С.Т.Б.», ПФ «РАСЧЕТНО-ПРОЕКТНОЕ ИНЖЕНЕРНОЕ БЮРО ГИДРОПНЕВМОПРОЕКТ», ТОВ «АЛІОР-ЛТД», ПП «МОДЕМ-ХООЛДІНГ», ПП «ВІСМУТ», ПП «КАРМА-А», ТОВ «БРУНО-ПЛЮС», ТОВ «АТРІУМ СЕРВІС ПЛЮС» згідно договорів поставки.

На підтвердження дійсності укладення та реального виконання зазначених договорів зі своїми контрагентами, позивачем надано як під час перевірки податковому органу, так і до суду, копії первинних документів, а саме: договори, податкові та видаткові накладні, рахунки-фактури та ін..

Виходячи зі змісту досліджених судом первинних документів, колегія суддів робить висновок про те, що всі первинні документи, надані позивачем (як суду, так і перевіряючим в ході перевірки) відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", не викликають сумнівів щодо їх достовірності та підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між сторонами.

При цьому, твердження відповідача, що видаткові накладні не є первинними документами наданими позивачем по господарським операціям з вказаними вище контрагентами у зв'язку з їх невірним складанням: відсутні ПІБ та посади осіб - отримувачів, дати та номери довіреностей, колегія суддів не бере до уваги, оскільки незначні недоліки в оформленні видаткових накладних (не зазначено посади, прізвища осіб) не впливають на суть здійснених господарських операцій.

В свою чергу, судом першої інстанції було вірно зазначено, що незначні порушення, допущені в процесі складання первинних документів, недоліки при їх оформленні, не можуть бути належними і допустимими доказами безтоварності (фіктивності) господарських операцій, оскільки оцінюються судом в сукупності з іншими доказами та документами, які підтверджують здійснення зазначених операцій.

Щодо твердження відповідача про те, що позивачем не надано до перевірки товарно-транспортні накладні на відвантажений товар, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14 жовтня 1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Слід врахувати те, що вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

З вищевикладеного вбачається, що позивач виконав вимоги чинного законодавства України і правомірно на підставі даних бухгалтерського обліку (первинних бухгалтерських документів) відобразив у даних податкового обліку операції із зазначеними вище контрагентами.

Також, колегія суддів зазначає, що на час укладення правочинів, так і під час їх виконання, сторони були належним чином зареєстрованими в ЄДРПОУ та були платниками податку на додану вартість; ні установчі документи контрагентів позивача, ні їх свідоцтва про реєстрацію платником податку на додану вартість не визнані в установленому порядку недійсними. Вказане відповідачем не спростовано.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, сам акт перевірки ПП «ДІАДАР» загалом ґрунтується на актах перевірок контрагентів позивача, яким встановлено відсутність фактичного постачання товарів (робіт, послуг): від 11 січня 2013 року №58/226/34885500 щодо ТОВ «ПРОМ АЛЬЯНС ЛТД»; від 23 вересня 2013 року №348/223/31271688 щодо ПП «КОЛОРИТ»; від 21 грудня 2012 року №7208/224/33906299 від 21 грудня 2012 року стосовно підприємства ТОВ «АНГСТРЕМ КОНТИНЕНТАЛЬ»; від 21 травня 2014 року №85/14-02-22-01/38790596 стосовно підприємства ТОВ «КЛИНКОР»; від 08 травня 2013 року №525/22.5/38019484 стосовно підприємства ПП «НІАС ЕНЕРГО»; від 27 лютого 2014 року №309/22-20-23-06/25467696 стосовно ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АЛАРКОН»; від 26 листопада 2012 року №04531/2304/32860217 стосовно контрагента позивача, ТОВ «С.Т.Б.»; від 28 лютого 2014 року №30/2204/23048191/92 щодо ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «РАСЧЕТНО-ПРОЕКТНОЕ ИНЖЕНЕРНОЕ БЮРО ГИДРОПНЕВМОПРОЕКТ»; від 28 лютого 2014 року №29/2204/34012794/91 щодо ТОВ «АЛЮР-ЛТД»; від 29 травня 2012 року №1250/22-2/21942775 від 29 травня 2012 року стосовно підприємства ПП «МОДЕМ-ХООЛДІНГ»; від 06 грудня 2013 року №397 щодо ПП «ВІСМУТ»; від 29 липня 2014 року №246/2203/38136983/282 щодо «КАРМА-А»; від 12 серпня 2014 року №2417/26-55-22-09/38489805 щодо ТОВ «БРУНО-ПЛЮС»; від 26 вересня 2013 року №375/223/38361091, щодо ТОВ «АТРІУМ СЕРВІС ПЛЮС».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що будь-яка неправомірна діяльність контрагента (наприклад, його "фіктивні" відносини з іншими контрагентами) не впливає на результати діяльності позивача і не може бути підставою для притягнення до відповідальності платника податку, оскільки згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Вищенаведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі "Булвес" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Згідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, дослідивши вищевикладені обставини справи, колегія суддів вважає, що у діях платника податків (позивача) немає порушень тих норм законів, на які посилається відповідач і приходить до висновку, що твердження податкового органу про наявність таких порушень ґрунтуються на припущеннях та належним чином не доведені, доводи відповідача не ґрунтуються на законі та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені обставини справи та правовідносини, що їм відповідають та оцінивши докази надані сторонами по справі у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що податкове повідомлення - рішення форми «Р» № від 14 жовтня 2014 року прийняте Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області не відповідає п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України, оскільки винесене відповідачем на підставі, у межах повноважень, але не у спосіб, передбачений законодавством та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, отже тому є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтовано та мотивовано з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини, що свідчить про відсутність підстав для його скасування.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та обрану правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко