Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2013-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" жовтня 2013 р. м. Київ К/9991/28999/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Карася О.В.

Рибченка А.О.

при секретарі судового засідання: Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційні скарги Гайсинської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.03.2011 року

по справі № 2-а-3862/10/0270

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Гайсинської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області

про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Гайсинської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання протиправним і скасування рішення від 17.11.2009 року №/0 на суму 3437869,00 грн.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.11.2010 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.03.2011 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить спірне рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального права та прийняття судового рішення без належного врахування всіх обставин справи.

Позивач у своїй касаційній скарзі просить рішення суду апеляційної інстанції змінити, виключивши з її мотивувальної чистини висновки про порушення позивачем вимог пп. 1, 2 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі Закон №265/95-ВР) та зазначити про відсутність таких порушень.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної працівниками Гайсинської МДПІ перевірки позивача встановлено порушення пунктів 1, 2 ст. 3 Закону №265/95-ВР.

Зазначене слугувало підставою для прийняття Гайсинською МДПІ податкового повідомлення-рішення від 17.11.2009 року №/0, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 3437869,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у діях позивача згаданих порушень.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про доведеність вчинення позивачем порушень пунктів 1, 2 ст. 3 Закону №265/95-ВР, але вказав на те, що застосування до позивача адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафних санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки та застосування РРО після закінчення строку, передбаченого ст. 250 ГК України, є неправомірним. Дійшовши висновку про неправомірність спірного рішення в частині, апеляційний суд скасував його в цілому, оскільки суду належить перевіряти обґрунтованість рішення податкового органу і суд не може самостійно нараховувати податки, збори, штрафні санкції.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що вказані висновки судів не можна вважати такими, що зроблені на підставі повно та всебічно досліджених встановлених фактичних обставин справи.

За визначенням пункту 1.2 ст.1 Закону України від 21.12.2000 року №2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі - Закон №2181-III) податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Згідно частини 1 ст.2 Закону України від 25.06.1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування» (далі - Закон №1251-XII) під податком і збором (обов'язковим платежем) до бюджетів та до державних цільових фондів слід розуміти обов'язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування.

Види та перелік податків і зборів (обов'язкових платежів), що справляються на території України, встановлені статтями 14 і 15 Закону №1251-XII.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що податкове зобов'язання стосується обов'язку платника податків сплатити до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду податку, збору (обов'язкового платежу), встановленого Законом №1251-XII.

Положення преамбули Закону № 2181-ІІІ щодо поширення встановленого цим Законом порядку нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, на пеню та штрафні санкції за порушення у сфері застосуванні РРО не надає вказаним видам пені та штрафних санкцій статусу податкового платежу, а зобов'язанню по їх сплаті -статусу податкового зобов'язання.

За своєю суттю штраф за порушення правил застосування РРО є адміністративно-господарською санкцією, оскільки є заходом майнового характеру, який застосовується органом державної влади за порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчим актом правил здійснення господарської діяльності та спрямований на припинення правопорушення і ліквідації його наслідків, тобто підпадає під критерії визначення адміністративно-господарської санкції, встановлені статтею 238 Господарського кодексу України. А відтак, притягнення до відповідальності за вчинене правопорушення в сфері господарської діяльності, можливе в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення.

Разом з тим, вирішуючи питання про встановлення факту наявності або відсутності порушення з боку податкового органу встановленого цим Кодексом річного строку для застосування штрафу за порушення правил застосування РРО, суди не врахували вимоги зазначеної статті Кодексу та не витребували відповідні розрахунки від суб'єктів спірних правовідносин.

Крім того, приймаючи рішення у даній справі, суди попередніх інстанцій не врахували, що податкове повідомлення-рішення, як форма акта ненормативного характеру, може застосовуватися лише щодо обов'язків зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), вичерпний перелік яких наведено у статтях 14. 15 Закону № 1251-XII.

У даному випадку штраф, застосований відповідачем за порушення позивачем правил застосування РРО, не може визначатись як податкове зобов'язання позивача і не може стягуватись на підставі податкового повідомлення-рішення. Тому, судам необхідно було надати вичерпний юридичний аналіз, в тому числі, правомірності визначення податковим органом штрафних санкцій за порушення здійснення правил господарської діяльності, як податкового зобов'язання, та прийняття у зв'язку з цим такої форми акту ненормативного характеру, як податкове повідомлення-рішення.

Так, відповідно до ст. 239 ГК України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Нормативним приписом ст. 239 ГК України, передбачено перелік видів адміністративно-господарських санкцій, які можуть бути застосовані суб'єктом владних повноважень до суб'єктів господарювання, у випадку порушення останніми правил здійснення господарської діяльності, встановлених законодавством України.

За змістом ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Із матеріалів справи слідує, що порушення позивачем вимог пп. 1 і 2 ст.3 Закону №265/95-ВР мали місце протягом 01.07.2008 року - 30.09.2009 року, Перевірка проведена працівниками податкового органу 11.11.2009 року, а спірне рішення прийнято 17.11.2009 року. Отже, податковий орган, приймаючи оскаржуване рішення, повинен був застосувати адміністративно-господарську санкцію за період з 17.11.2008 року, а не з 01.07.2008 року.

При цьому, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не розмежовано періоду здійснення правопорушення, з метою встановлення обґрунтованості застосування штрафних санкцій у відповідних розмірах спірним рішенням, у урахуванням вимог ст. 250 ГК України.

Таким чином, суди обох інстанцій дали передчасну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 ст. 227 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, ухвала та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Гайсинської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.03.2011 року та постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25.11.2010 року по справі № 2-а-3862/10/0270 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підписКарась О.В.
підписРибченко А.О.