Справа № 826/4203/14
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4203/14 Головуючий у 1-й інстанції: Амельохін В.В. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Рипік О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області, за участю третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами Генеральної прокуратури України та ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року , -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач-1) та Прокуратури Київської області (далі - відповідач-2) про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року позов задоволено повністю:

Визнано протиправними дії Прокуратури Київської області щодо підготовки та направлення до Генеральної прокуратури України подання від 27.02.2014 року за №11-120вих-14 про звільнення ОСОБА_2 з посади Фастівського міжрайонного прокурора Київської області за власним бажанням.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов'язки Генерального прокурора України від 27.02.2014 року №143к про звільнення ОСОБА_2 з посади Фастівського міжрайонного прокурора Київської області.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді Фастівського міжрайонного прокурора Київської області з 27.02.2014 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 27.02.2014 року до дня поновлення на посаді.

Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді Фастівського міжрайонного прокурора Київської області з 27.02.2014 року та присудження виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Генеральною прокуратурою України та ОСОБА_4 подано апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В засідання з'явились учасники процесу.

Представник апелянта, просив апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник Прокуратури Київської області підтримав позицію апелянта.

Позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Під час розгляду справи до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_4 про приєднання доказів та відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що нею оскаржено слідчому судді Печерського районного суду м. Києва постанову про закриття кримінального провадження №10001076, направлено скарги до Генеральної прокуратури України та Прокуратури Київської області про заміну представників, як таких, позиція яких не відповідає позиції апелянта - Генеральної прокуратури України та зареєстровано скаргу від 10 громадських організацій м. Фастів щодо проведення перевірки діяльності ОСОБА_2 на посаді прокурора.

Дослідивши вказане клопотання та матеріали справи, колегія суддів встановила, що подання вказаних апелянтом заяв (скарг) не свідчить про те, що стосовно них здійснено якісь дії. Крім того, апелянтом не надано відомостей з приводу того, які обставини або факти будуть підтверджені поданими нею документами.

Крім того, перенесення розгляду справи на іншу дату буде мати наслідком порушення строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ст. 195-1 КАС України.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів визнала можливим розглядати справу в даному судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав вірну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2014 року під час здійснення прокурором Фастівської міжрайонної прокурори Київської області ОСОБА_2 особистого прийому громадян до приміщення Фастівської міжрайонної прокуратури Київської області та до його кабінету прибули близько 100 чоловік, які вимагали від позивача написати заяву про звільнення з посади Фастівського міжрайонного прокурора Київської області за власним бажанням.

Того ж дня, позивачем написано заяву на ім'я Генерального прокурора України про звільнення з займаної посади за власним бажанням.

Судом першої інстанції встановлено, що після написання позивачем заяви про звільнення з посади від 27.02.2014 року група осіб доставила позивача до прокуратури Київської області з метою подання його заяви про звільнення до відділу кадрів.

З свідчень громадянина ОСОБА_5 (начальник відділу кадрів прокуратури Київської області), вбачається, що ОСОБА_2 разом з невідомими особами 27.02.2014 року приніс до відділу кадрів прокуратури Київської області заяву на звільнення за власним бажанням та через декілька годин подав рапорт, яким просив не розглядати його заяву про звільнення від 27.02.2014 року у зв'язку із тим, що вона була написана під тиском з боку представників громадськості.

27.02.2014 року ОСОБА_5 особисто передано у відділ кадрового забезпечення та внутрішньої безпеки Генеральної прокуратури України заяву ОСОБА_2 про звільнення та рапорт, яким останній просив не розглядати його заяву про звільнення.

Спецповідомленням №б/н від 27.02.2014 року Фастівської прокуратури Київської області за підписом заступника прокуратури повідомлено прокурора Київської області про обставини, що сприяли написанню ОСОБА_2 заяви про звільнення за власним бажанням від 27.02.2014 року.

Даним Спецповідомленням від 27.02.2014 року також повідомлено, що ОСОБА_2 звернувся з заявою до Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області про застосування щодо нього примусу з боку представників партій «Удар», «Правий сектор», «Народна самооборона». Вказану заяву внесено до ЄРДР під №0000267 за ч. 1 ст. 269 КК України.

Однак, 27.02.2014 року прокурором Київської області винесено Подання на в.о. Генерального прокурора України №11-120вих-14 про звільнення радника юстиції ОСОБА_2 з посади Фастівського міжрайонного прокуратура Київської області у зв'язку з поданням ним заяви про звільнення.

Спецповідомленням №04/3-18вих14 від 28.02.2014 року прокурора Київської області повідомлено Генеральну прокуратуру України про «Подію, що може набути в суспільстві негативного резонансу».

В судовому засіданні суду першої інстанції представник Прокуратури Київської області повідомив, що Генеральній прокуратурі України про Спецповідомлення щодо подій, які передували звільненню позивача, було відомо.

Проте, наказом в.о. Генерального прокурора України №143к від 27.02.2014 року звільнено ОСОБА_2 з посади Фастівського міжрайонного прокурора Київської області за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) на підставі подання прокурора області ОСОБА_7 та рапорту ОСОБА_2

12.03.2014 року позивач подав до Генеральної прокуратури України рапорт (заява) яким повідомив про факти, які були підставою написання ним заяви про звільнення від 27.02.2014 року.

Відповідно до листа Генеральної прокуратури України №05/2/2-9638-14 від 26.06.2014 року, перевірка Генеральною прокуратурою України щодо фактів повідомлених у Спецповідомленні №б/н від 27.02.2014 року Фастівської прокуратури Київської області не проводилась, оскільки за даним фактом СВ Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Також даним листом від 26.06.2014 року №05/2/2-9638-14 повідомлено суд, що рішення про перегляд оскаржуваного наказу за рапортом ОСОБА_2 від 27.02.2014 року та від 12.03.2014 року ГП України не приймалось. Наказ про звільнення позивача є чинним.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, судова колегія зважає на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 46-2 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, в тому числі за власним бажанням, врегульовано ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Положеннями вказаної правової норми передбачено, зокрема, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Аналіз змісту наведених норм свідчить на користь висновку, що у низці випадків закон зобов'язав власників звільняти працівників у такий строк, у який вони просять, який є менш тривалим ніж загальний - двотижневий строк попередження про звільнення. Скорочення встановленого законом загального строку обумовлюється неможливістю продовжувати роботу у зв'язку з наведеними в нормі закону істотними обставинами чи іншими поважними причинами.

Отже, приписами ст. 38 Кодексу законів про працю України на власника або уповноваженого ним органу покладено обов'язок розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням обґрунтована неможливістю продовжувати роботу через наявність істотних перешкод у її виконанні. Інакше, власнику чи уповноваженому ним органу слід дотримуватись двотижневого терміну перед вирішенням питання про звільнення працівника.

Наведений порядок звільнення працівника з його ініціативи дозволяє забезпечити дотримання встановленого частиною 2 вказаної норми права працівника залишитись на роботі й продовжувати таку, за умови, якщо на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року.

Так, згідно пункту 12 цієї постанови, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

З тексту заяви ОСОБА_2 від 27.02.2014 року вбачається, що позивач не зазначив, що він просить звільнити його до закінчення двотижневого строку.

Отже, Генеральна прокуратура України, яка відноситься до органів державної влади, які, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не мала права видавати наказ про звільнення позивача в день написання позивачем заяви про звільнення.

Відповідно до абз. 5 п. 4.5 Наказу Генеральної прокуратури України від 15.12.2011 року № 2гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» (станом на момент звільнення позивача) передбачено обов'язок надсилати Подання про звільнення міськрайпрокурорів до Генеральної прокуратури України не пізніше ніж за місяць до закінчення строку їх повноважень. У разі дострокового звільнення міськрайпрокурора подання повинні містити конкретні обґрунтування причин звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що Прокуратурою Київської області завчасно направлено Подання про звільнення ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України.

Разом з тим, подання не містить конкретних обґрунтувань стосовно дострокового звільнення, оскільки такого обґрунтування не містить і заява позивача.

Написаний ОСОБА_2 того ж дня рапорт на ім'я в.о. Генерального прокурора України з проханням не розглядати його заяву про звільнення з займаної посади, свідчить про фактичне відкликання заяви про звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що дії Прокуратури Київської області щодо підготовки та направлення до Генеральної прокуратури України подання від 27.02.2014р. за №11-120вих-14 про звільнення ОСОБА_2 з посади Фастівського міжрайонного прокурора Київської області за власним бажанням є протиправними.

12.03.2014 року (тобто на 13 день після написання ОСОБА_2 під тиском заяви про звільнення з посади Фастівського міжрайонного прокурора Київської області) позивачем особисто до Генеральної прокуратури України на ім'я в.о. Генерального прокурора України подано повторний рапорт (заяву) з детальним викладенням подій, що відбулися 27.02.2014 року, з проханням ретельно розібратися в ситуації, що склалася, і вирішити питання про скасування наказу від 27.02.2014року за № 143к, оскільки він фактично не залишив роботи, бажає після одужання й надалі працювати в органах прокуратури України і не наполягає на звільненні з посади Фастівського міжрайонного прокурора Київської області.

Факт написання позивачем 27.02.2014 року заяви про звільнення за власним бажанням під тиском групи осіб підтверджується показами свідків, які були допитані в судовому засіданні суду першої інстанції.

Також факт написання позивачем вказаної заяви під тиском підтверджується постановою старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області Житника О.В. про закриття кримінального провадження від 24.09.2014 року №0001076 та протоколами допиту свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_4 та інших, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Вищезазначені факти та обставини на думку колегії суддів свідчать про те, що оскаржуваний наказ від 27.02.2014 року №143к про звільнення ОСОБА_2 прийнятий неправомірно, а тому повинен бути скасований у судовому порядку.

Під час розгляду справи колегією суддів також досліджено лист Прокуратури Київської області від 09.04.2015 року стосовно того, що слідчими органів прокуратури області у поточному році відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно колишнього Фастівського міжрайонного прокурора ОСОБА_2 не вносились та відносно останнього досудове розслідування не здійснювалось. Разом з тим, ухвалою слідчого судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.07.2014 року Фастівським МВ ГУ МВС України в Київській області зобов'язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_4 про вчинення колишнім Фастівським міжрайонним прокурором ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383 КК України.

З приводу даного факту колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приводом для прийняття оскаржуваного наказу стала заява про звільнення, а не підозра ОСОБА_2 у вчиненні правопорушень.

Відповідно до ч. 1 чт. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Натомість, відповідачами не надано доказів, які б спростовували доводи позивача стосовно неправомірності їх дій та прийняття оскаржуваного наказу.

Доводи, наведені апелянтами в апеляційних скаргах, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно задоволення позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Генеральної прокуратури України та ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області, за участю третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, тобто з 14.04.2015 року, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 14.04.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.