Справа № 826/3335/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 квітня 2015 року 14:01 № 826/3335/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., за участю секретаря судового засідання Голод А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до 1) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 2) Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» ОСОБА_2
про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії,
За участю представників сторін:

представник позивача: ОСОБА_3;

представник відповідача 1: Гуленко Ю.М.;

представник відповідача 2: Цуканова С.Г.;

представнки позивача: ОСОБА_6

На підставі ч. 3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 06.04.2015 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач-1) та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» ОСОБА_2 (далі - відповідач-2), у якій просить суд:

- визнати протиправним рішення відповідача-2, оформлене листом № 001/536 від 03.12.2014 про визнання договору банківського вкладу № 42487 від 27.06.2014, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «УФС»;

- зобов'язати відповідача-1 відшкодувати ОСОБА_1 кошти у розмірі 185 500,00 гривень за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 42487 від 27.06.2014.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2015 відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 17.03.2015, яке в подальшому відкладалось з метою отримання додаткових доказів для вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно яких, на його думку, йому має бути виплачена гарантована сума відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Зазначив, що відповідачами в порушення вимог чинного законодавства необґрунтовано визнано договір вкладу № 42487 від 27.06.2014 нікчемним. Вважає безпідставним доводи відповідача-1 про «дроблення» депозитних рахунків інших клієнтів та посилається на те, що позивач не може нести відповідальність за дії інших клієнтів банку.

Відповідачі заперечили по суті заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач правомірно не включена до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО, оскільки, позивач не має права на таке відшкодування. Відповідач-1 вказав на те, що за результатом перевірки укладеного між позивачем і ПАТ «КБ «УФС» договору банківського вкладу, встановлено нікчемність даного договору, оскільки він укладений з метою надання вигоди іншій особі. Посилався на те, що кошти надійшли на рахунок позивача внаслідок «дроблення» рахунку іншого клієнта банку, загальна сума на якому перевищувала гарантовану суму відшкодування, згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідач-2 вказав на те, що оскільки договір, укладений позивачем з ПАТ «КБ «УФС» є нікчемним, то у відповідача-1 відсутні підстави для включення ОСОБА_1 до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та, як наслідок, відсутність у відповідача-2 підстав для включення позивача до загального переліку вкладників.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27 червня 2014 між позивачем і ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» № 42487, відповідно до умов якого банк приймає від вкладника на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 185 500,00 гривень у тимчасове строкове користування на строк до 01.08.2014 та зобов'язується сплачувати проценти за його користування в розмірі, встановленому п. 1.2 цього договору.

Згідно з п. 1.3 договору, датою внесення грошових коштів вкладником є дата надходження грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок у Банку.

Відповідно до пп. 2.1.2, 2.1.3 п. 2.1 договору, банк зобов'язується при настанні дати повернення вкладу, при зверненні вкладника до банку за отриманням вкладу або в день розірвання цього договору, повернути вкладнику суму вкладу та нараховані в порядку, встановленому пп. 2.1.4 цього договору, але не сплачені проценти, шляхом, передбаченим чинним законодавством України (готівкою або перерахуванням на інший рахунок вкладника за письмовим розпорядженням вкладника тощо).

27 червня 2014 відповідно до платіжного доручення TR.56791.16906.341 на вкладний рахунок позивача фізичною особою ОСОБА_7 перераховано грошові кошти в розмірі 185 500,00 грн.

03 грудня 2014 позивача листом № 001/536 повідомлено про прийняття рішення про нікчемність договору банківського вкладу № 42487 від 27.06.2014.

У зв'язку з визнанням вказаного договору нікчемним, позивача не було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та, відповідно, не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вважаючи протиправним рішення відповідача-2 про визнання договору нікчемним та, як наслідок, наявність підстав для зобов'язання відповідача-1 відшкодувати ОСОБА_1 кошти у розмірі 185 500,00 грн. за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 42487 від 27.06.2014, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Порядок відшкодування ФГВФО коштів за вкладами фізичних осіб, а також порядок здійснення виплат коштів за вкладами протягом дії тимчасової адміністрації в межах суми, гарантованої Фондом, за рахунок цільової позики Фонду, визначено в Положенні про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 09.08.2012 №14 (далі - Положення №14).

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 8 розділу I Положення №14 вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, врегульований статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства. Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

При цьому, уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини 4 статті 26 цього Закону.

Перелік складається станом на день прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на день прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, незалежно від кількості вкладів в одному банку (пункт 4 розділу III Положення №14).

Відповідно до пункту 4 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Згідно частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з частиною другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Частина третя цієї статті визначає, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно частини 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

В той же час, суд зазначає, що даними нормами Закону не передбачено жодних дій, які необхідно вчинити уповноваженій особі, для визнання правочинів нікчемними. Правочин є нікчемним сам по собі, а не через те, що його необхідно визнавати таким. Нікчемність правочину достатньо лише виявити. У Законі зазначено, що уповноважена особа лише забезпечує перевірку правочинів на предмет виявлення таких, які вже є нікчемними. Інакше кажучи, уповноважена особа не визнає правочин нікчемним, а лише виявляє або забезпечую таке виявлення та фіксує даний факт.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що Уповноважена особа Фонду:

- зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними;

- повідомляє сторони за договорами про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Матеріали справи свідчать про те, що договір банківського вкладу № 42487 був укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «УФС» 27.06.2014.

Відповідач-1 зазначив, що постановою Правління Національного банку України від 15.07.2014 № 410/БТ ПАТ «КБ «УФС» віднесено до категорії проблемних (яка є банківською таємницею).

Постановою Правління Національного банку України від 14.08.2014 № 491 ПАТ «КБ «УФС» віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.08.2014 № 69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «УФС», згідно з яким з 15.08.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2.

На виконання своїх обов'язків, відповідач-1 видав наказ № 34 від 30.10.2014 про створення комісії щодо визнання нікчемними правочинів (договорів) банківських вкладів (депозитів).

Представник відповідача-1 вказав на те, що під час дії тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «УФС» комісією встановлено факти вчинення працівниками та клієнтами Банку, в тому числі й ОСОБА_1 дій, спрямованих на неправомірне отримання від відповідача-2 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами.

Під час перевірки було встановлено, що кошти на рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_1 надійшли внаслідок так званого «дроблення» (розподілу) депозитних рахунків іншого клієнта, на яких була розміщена значна сума коштів. Власник великого рахунку, який мав значну суму грошових коштів на депозитному/поточному рахунку, домовлявся з працівниками банку про те, що він начеб-то буде здійснювати «перерахування» коштів у межах існуючих лімітів, а інша фізична особа буде «отримувати» ці кошти на свій рахунок. Таким чином, грошовий вклад/рахунок із значною сумою подрібнювався або розподілявся на суми до 200 000 гривень і цими подрібненими частками фактично перераховувався на рахунки інших фізичних осіб. Таке «подрібнення» грошових сум відбувалось у зв'язку з тим, що при ліквідації банку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплачує не всю суму вкладу, а лише у межах граничного розміру - 200 000 гривень (стаття 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

На підтвердження зазначених доводів відповідач-1 надав суду довідку про рух коштів по рахункам клієнтів ПАТ «КБ «УФС» та зазначив, що імена фізичних осіб, вказаних у довідці не можуть бути повідомлені, оскільки вони є банківською таємницею, згідно зі статтями 60-62 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Представник відповідача-1 посилався на те, що з вказаної довідки видно, що протягом 27.06.2014 з інтервалом в десятки хвилин було зареєстровано перерахування значних обсягів готівкових коштів. Також відповідач-1 вказав на те, що перерахування клієнтом коштів до банку відбувалось вже після закінчення операційного часу роботи каси.

Відповідно до пункту 8 постанови Правління НБУ №328 від 30.05.2014 (чинної на момент здійснення платежу) банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів в національній валюті з поточних (у тому числі карткових) та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 150 000 гривень на добу на одного клієнта.

Отже, згідно із положеннями вказаної постанови НБУ, ПАТ «КБ «УФС» зобов'язаний був обмежити видачу готівки, однак інформація з наданої відповідачем-1 довідки про рух коштів по рахункам клієнтів ПАТ «КБ «УФС» свідчить про те, що вказане обмеження було порушено банком.

Відповідач-1 видав наказ від 18.11.2014 № 6 про визнання нікчемними трансакцій та правочинів, згідно якого визнано нікчемними ряд правочинів, в тому числі договір банківського вкладу № 43565від 02.07.2014.

Виявлені обставини були повідомлені відповідачем-2 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Після чого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було погоджено рішення відповідача-1, яким тимчасово обмежено (заблоковано) виплати по деяким записам у базі даних про вкладників ПАТ «КБ «УФС», що були внесені у період з 01.07.2014 по 16.07.2014 з метою недопущення протиправного відшкодування виплат по зазначеним записам за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Крім того, відповідачу-1 рекомендовано звернутись до правоохоронних органів із заявою про виявлені факти збільшення загальної гарантованої суми, що відбулось у період з 01.07.2014 по 16.07.2014.

На виконання рекомендації виконавчої дирекції Фонду відповідач-1 звернувся із заявою від 16.12.2014 до МВС України, у якій просив дослідити дії осіб, які, на її думку, вчинили дії, що мають ознаки кримінальних правопорушень.

За заявою відповідача-1 зареєстровано кримінальне провадження №0017478 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України від 15.12.2014 (а.с. 46 Том І).

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача-1 про те, що оскільки реальних коштів позивач не вносив, про що було відомо працівникам банку, то укладання договору та проведення фінансових операцій щодо перерахування коштів на рахунок, відкритий на ім'я позивача, погіршувало фінансове становище банку і сприяло приведенню банку до неплатоспроможності.

Крім того, проведення вище описаних дій надавало можливість власнику вкладу, розмір якого значно перевищує суму 200 000 гривень, отримати цю суму повністю, без будь-яких обмежень, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є наданням переваг цьому вкладнику перед іншими кредиторами.

Отже, суд встановив, що позивач не набув права і не мав законних підстав для включення його до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги надані до матеріалів справи докази, щодо нікчемності укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «УФС» Договору № 42487 від 27.06.2014, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправним рішення відповідача-2, оформлене листом № 001/536 від 03.12.2014 про визнання договору банківського вкладу № 42487 від 27.06.2014, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «УФС».

Позовна вимога про зобов'язання відповідача-1 відшкодувати ОСОБА_1 кошти у розмірі 185 500,00 грн. за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 42487 від 27.06.2014, є невірно обраним способом захисту порушеного права та, як наслідок, задоволенню не підлягає, адже в межах наданих повноважень Фонд сам по собі не включає вкладників до Загального реєстру вкладників відповідного банку (на підставі якого (реєстру) і виплачуються кошти), а лише складає Загальний реєстр вкладників виключно на підставі інформації (переліку вкладників), яка надається Уповноваженою особою фонду.

При цьому, саме Уповноважена особа фонду наділена повноваженнями на подання додаткової (уточнюючої) інформації про вкладників, які мають право на відшкодування, внаслідок чого належним способом захисту порушеного права, в рамках подібних правовідносин, є саме зобов'язання Уповноважену особу Фонду надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування, в разі встановлення судом під час розгляду справи факту необгрунтованості не включення кожного окремого вкладника банку до переліку вкладників.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є нобґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський