Справа № 2-а/447/136/14
Суддя: Улицький В.З.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р. Справа № 876/1290/15

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Гулида Р.М., Кузьмича С.М..

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області на постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 05.12.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії як дитині війни,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії як дитині війни з 01.01.2007 року.

Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», позивач має статус дитини війни. Відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з 1 січня 2007 р. позивачу має виплачуватись щомісячна соціальна допомога у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Однак вказана допомога виплачується не в повному обсязі. Зокрема, в 2007 році не виплачувалась; в 2008-2014 роках виплачувалася, виходячи зі ставки 7% замість встановлених 30%. Просив позо задоволити.

Оскаржуваною постановою адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області виплатити надбавку до пенсії ОСОБА_1, як дитині війни у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 1 січня 2014 року до 2 серпня 2014 року включно, з урахуванням виплачених сум.

Постанову суду оскаржив відповідач. Вважає, що постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Апелянт як на обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом порушено норми ст. ст. 16, 19 Конституції України, ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Також посилається на те, що законодавством України не визначено поняття «мінімальна пенсія за віком» як розрахункової величини для підвищення пенсії згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а стаття 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058 передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності достатнього страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Проте в частині 3 статті 28 цього Закону встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлюється на рівні прожиткового мінімуму застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є дитиною війни, оскільки згідно статтею 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визначено, що дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, яка виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до особового рахунку НОМЕР_1 позивачу було здійснено нарахування та виплату надбавки у наступних розмірах: з 01.01.2008 року у розмірі 47,00 гривень; з 01.04.2008 року у розмірі 48,10 гривень; з 01.07.2008 року у розмірі 48,20 гривень; з 01.10.2008 року у розмірі 49,80 гривень; з 01.01.2012 року у розмірі 57,54 гривень; з 01.04.2012 року у розмірі 58,66 гривень; з 01.07.2012 року у розмірі 59,08 гривень; з 01.10.2012 року у розмірі 59,92 гривень; з 01.01.2013 року у розмірі 62,58 гривень; з 01.12.2013 року по даний час у розмірі 66,43 гривень.

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 р. N 107-VI, обмежувалась дія статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008, положення Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким обмежувалась дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визнані неконституційними та втратили чинність з моменту визнання їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не обмежувалась.

За період з 19 червня 2011 року до 31 грудня 2013 року у чинному законодавстві існувало положення, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно із Законом України від 14 червня 2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 201 1 рік», який набрав чинності з 19 червня 2011 року, Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» були доповнені пунктом 4 такого змісту: «норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік».

Подібне положення містилося і в п. З Прикінцевих положень Закону України від 22 грудня 201 1 року «Про Державний бюджет України на 2012 рік» і в п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 6 грудня 2012 року «Про Державний бюджет України на 2013 рік».

В п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 6 грудня 2012 року «Про Державний бюджет України на 2013 рік», який був чинним з 1 січня 2013 року до 31 грудня 2013 року, зазначено таке: «Установити, що у 2013 році норми і положення статей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік».

У Законі України від 16 січня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності з 1 січня 2014 року, не містилося такого положення, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

З 3 серпня 2014 року - дня набрання чинності Закону України від 31 липня 2014 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» були доповнені пунктом 6.7 такого змісту: «Установити, що норми і положення статей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік».

За таких обставин, судова колегія апеляційного суду прийшла до переконання, що за період з 1 січня 2014 року до 2 серпня 2014 року у чинному законодавстві не існувало такого положення, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними і необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 05.12.2014 року у справі №447/3398/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В. Улицький

Судді: Р. Гулид

С. Кузьмич