Справа № 524/11143/14-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р.Справа № 524/11143/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.02.2015р. по справі № 524/11143/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області

про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м. Кременчука, в якому просила суд:

- визнати незаконною бездіяльність відповідача в частині не повідомлення її про наявне у неї за колективним договором 2003-2005 рр. право на отримання матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати для вирішення соціально-побутових проблем та в частині не виплати самостійно відповідачем в 2004 році цієї допомоги;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити за 2004 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати;

- зобов'язати відповідача надати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця від дати набрання судовим рішенням законної сили.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.02.2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.02.2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач, зокрема, посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст.ст. 21, 22, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про оплату праці", пп. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", ч. 9 ст. 9 Закону України "Про колективні договори і угоди", ст.ст. 71, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, від позивача до суду повернувся конверт за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до частини одинадцятої статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

З огляду на те, що поштове відправлення разом з судовою повісткою не вручено позивачу з незалежних від суду причин та повернуто до суду за закінченням терміну зберігання, колегія суддів вважає, що повістка, якою ОСОБА_1 було викликано до суду та яка повернулась до суду, вручена позивачу належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, у 2004 році працювала на посаді головного спеціаліста відділу економічного аналізу та підприємництва Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області.

Матеріали справи свідчать, що 29.11.2014 року позивач зверталась до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області із заявою щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2004 рік, на яку листом від 15.12.2014 року № К06-04/838 отримала відповідь, що інфармація, яку нею було отримано у 2004 році стосовно того, що вона мала право на отримання у 2004 році матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати - недостовірна. Виконавцем наданої відповіді № К-06-04/307 від 22.05.2014 була допущена технічна помилка - отримана заявником матеріальна допомога на оздоровлення була прийнята за матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, що призвело до помилкової відповіді. Зазначено, що згідно п. 5.3 колективного договору, діючого на той час, адміністрація зобов'язувалась при наявності коштів надавати працівникам матеріальну допомогу в розмірі на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати. У 2004 році матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань у бюджеті Автозаводського району не була передбачена, кошти на виплату даної матеріальної допомоги у 2004 році були відсутні і працівники виконавчого комітету автозаводської районної ради (всі без винятку) даної матеріальної допомоги не отримували. ( а.с. 30)

Позивач, посилаючись на те, що відповідачем безпідставно не було виплачено їй у 2004 році матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати, як передбачено п. 5.3 Колективного договору, звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для виплати позивачу спірної матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати відсутні у зв'язку з тим, що така виплата провадиться за наявності коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу врегульовано Законом України "Про державну службу". При цьому, правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначено Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Згідно з частинами 1-4, 6-9 ст.33 Закону України "Про державну службу" оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Частинами 3 та 4 статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 р. № 268, керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

З листа Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області № 01-29/488 від 25.02.2015 року вбачається, що бюджетом Автозаводського району м. Кременчука на 2004 рік кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань працівникам всіх бюджетних установ району, в тому числі виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука не передбачались у зв'язку з відсутністю коштів. Жоден працівник виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у 2004 році не отримував.

З даного листа також вбачається, що ОСОБА_1 у 2004 році із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань до відповідача не зверталася. ( а.с. 41)

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про колективні договори і угоди", умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Пунктом 5.3 Колективного договору на 2003-2005 роки, прийнятого на загальних зборах профспілкового комітету Автозаводського райвиконкому 14.05.2003 року, визначено, що при наявності коштів адміністрація зобов'язується надавати матеріальну допомогу працюючим у розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивачки про необізнаність щодо наявності у неї права на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань, оскільки виплата вказаної допомоги передбачена оприлюдненим у загальному порядку нормативно-правовим актом, а вищезазначений колективний договір обговорювався на загальних зборах колективу, і був доведений до відома працівників, у т.ч. і ОСОБА_1

Крім того, слід вказати, що видача розпорядження про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом керівника відповідного органу, в даному випадку, голови Автозаводської районної ради, реалізація якого можлива лише у випадку наявності відповідних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач у спірних відносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.02.2015 року відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.02.2015р. по справі № 524/11143/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 14.04.2015 р.