Справа № 2а-17781/11/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" березня 2015 р. м. Київ К/800/2578/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства економіки України, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Міністерства економіки України, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва (далі УПФУ) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов'язати відповідача зарахувати період роботи з 10 вересня 1984 року по 14 жовтня 1989 року (далі спірний період) до стажу роботи державної служби, видати відповідну довідку та внести зміни до наказу про її звільнення.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідач, видаючи довідку про розмір заробітної плати для обчислення пенсії, протиправно не врахував до стажу державної служби спірний період роботи, чим порушив її права, а тому ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач у спірний період обіймала посаду, яка не відноситься до посад державних службовців, а тому відповідач правомірно відмовив у зарахуванні такого періоду роботи до стажу державної служби. При цьому, вимоги щодо внесення змін до наказу не підлягають задоволенню, оскільки такий винесено у відповідності до законодавства.

Проте до такого висновку суди частково дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Як встановлено судами, позивач з 10 вересня 1984 року по 14 жовтня 1989 року працювала на посадах інспектора відділу товарообігу, загального відділу та відділу товарів народного споживання Держплану УРСР.

Наказом Мінекономіки України № 448-к від 19 квітня 2006 року ОСОБА_4 звільнено з посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України).

ОСОБА_4 була призначена пенсія відповідно до положень Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ) з урахуванням тієї обставини, що стаж державної служби позивача склав 7 років 11 місяців за період з 18 травня 1998 року до дати звільнення 19 квітня 2006 року, період роботи позивача до 18 травня 1998 року до стажу державної служби зараховано не було.

Так, суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу врегульовано Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723-ХІІ).

Цим Законом також визначено загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Частиною 1 статті 1 Закону № 3723-ХІІ (тут і далі по тексту в редакції, яка діяла на час винесення наказу про звільнення позивача) встановлено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

На виконання постанови Верховної Ради України від 16 грудня 1993 року «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» Кабінет Міністрів України постановою від 3 травня 1994 року № 283 затвердив Порядок обчислення стажу державної служби.

Відповідно до пункту 2 Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

Додатком є Перелік державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби, до якого віднесені, зокрема, Міністерства і відомства УРСР (включаючи головні управління, управління, що відповідно до затвердженої Урядом структури входили до центрального апарату цих міністерств і відомств).

В свою чергу, згідно Всесоюзного класифікатора професій робочих, посад службовців та тарифних розрядів, затвердженого постановою Держстандарту СРСР від 27 серпня 1986 року № 016, посади службовців поділялись на три категорії: 1) керівники, 2) спеціалісти, 3) інші службовці. Посада інспектора-товарознавця, код 22704, віднесена до спеціалістів, зазначена під цифрою 2.

Враховуючи викладене, робота на посаді інспектора відділу Держплану УРСР зараховується до стажу державної служби, оскільки належала до категорії - спеціалісти, а тому висновки судів про відсутність підстав для зарахування такої роботи до стажу державної служби є помилковими.

Крім того, помилковими є також висновки судів про те, що позивач у спірний період роботи виконувала функції технічного працівника, забезпечувала діловодство в підрозділі, а її посада за своїм змістом є посадою секретаря керівника структурного підрозділу, оскільки, як вбачається із записів трудової книжки, яка відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ є основним документом, що підтверджує стаж роботи, позивач працювала саме на посадах інспектора.

Таким чином, судами попередніх інстанцій не враховано вищезазначені обставини справи, їх рішення не відповідають вимогам щодо законності, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало