Справа № 809/1170/14
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року м. Львів Справа № 876/6042/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Андрушківа І.Я.,

представників позивача - Гриньківа І.М., Шкредко О.П.,

представника відповідача - Клюби М.Б.,

представника третьої особи регіонального відділення Фонду державного майна України в Івано-Франківській області - Чернова Р.М.,

представника третьої особи Колективного підприємства фірми «Лік» - Луціва В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2014 року по справі № 809/1170/14 за позовом Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області до Державного лісопромислового підприємства «Прикарпатліс» про зобов'язання вчинити дії, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: регіональне відділення Фонду державного майна України в Івано-Франківській області, Колективне підприємство фірма «Лік»,

ВСТАНОВИВ:

Державна фінансова інспекція в Івано-Франківській області (далі - ДФІ в Івано-Франківській області) 15 квітня 2014 року звернулась до суду з позовом до Державного лісопромислового підприємства «Прикарпатліс» (далі - ДЛП «Прикарпатліс»), в якому просила зобов'язати відповідача виконати повністю пункт 2 вимоги від 29 листопада 2011 року № 09-06-14/7827 у зв'язку з його невиконанням в добровільному порядку.

Також позивачем подано до суду заяву про визнання поважними причини пропуску ним строку звернення до суду, в обґрунтування якої зазначено, що Колективним підприємством фірмою «Лік» було оскаржено в судовому порядку вказану вище вимогу про усунення фінансових порушень, і лише постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову. Відтак, після набрання законної сили рішенням суду по згаданій справі, у нього виникло право на звернення до суду з даним позовом.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2014 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

ДФІ в Івано-Франківській області оскаржила зазначену постанову суду в апеляційному порядку, посилаючись на те, що вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що факти порушень відповідачем вимог законодавства щодо формування доходів від надання об'єктів нерухомості в оренду, які послужили підставою для надіслання йому вимоги від 29 листопада 2011 року № 09-06-14/7827, мали місце та чітко зафіксовані в акті ревізії від 17 листопада 2011 року № 06-21/18, а тому висновок суду першої інстанції про протиправність пункту 2 цієї вимоги є помилковим.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали вимоги поданої позивачем апеляційної скарги та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача та представники третіх осіб в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що беруть участь у справі, та з'явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі акта ревізії від 17 листопада 2011 року № 06-21/18, складеного за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності ДЛП «Прикарпатліс» за період з 01 січня 2009 року по 01 жовтня 2011 року, ДФІ в Івано-Франківській області листом від 29 листопада 2011 року № 09-06-14/7827 надіслано відповідачу вимогу щодо усунення виявлених ревізією фінансових порушень.

Відповідно до пункту 2 вказаної вимоги, у зв'язку із застосуванням відповідачем орендних ставок за використання майна з порушенням додатку № 2 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786, вимагалось ініціювати перед регіональним відділенням Фонду державного майна України в Івано-Франківській області внесення змін до договору оренди від 12 лютого 2009 року № 06/09 в частині підвищення розміру орендної плати (ставки) та приведення у відповідність орендованих площ та відобразити в бухгалтерському обліку дебіторську заборгованість Колективного підприємства фірми «Лік» в сумі 19495.75 грн., а у разі відмови - внести такі зміни шляхом ініціювання позову перед органами прокуратури (вжиття заходів прокурорського реагування) щодо внесення змін до договору оренди від 12 лютого 2009 року № 06/09, розірвання вказаного договору в установленому порядку та стягнення коштів у рахунок відшкодування завданих збитків Державному бюджету України в сумі 58487.23 грн. та ДЛК «Прикарпатліс» в сумі 19495.75 грн.

Вказуючи на невиконання зазначеного вище пункту вимоги від 29 листопада 2011 року № 09-06-14/7827 у добровільному порядку, ДФІ в Івано-Франківській області звернулась до суду з позовом про зобов'язання відповідача його виконати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з поданням прокуратури м. Івано-Франківська від 10 січня 2012 року № 125 ревізія фінансово-господарської діяльності ДЛП «Прикарпатліс» була проведена позивачем з порушенням встановленого порядку, а тому акт ревізії не може бути доказом порушення відповідачем вимог чинного законодавства, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для зобов'язання відповідача виконати згадану вище вимогу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такий висновок суду першої інстанції є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011, Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до підпункту 4 пункту 4 вказаного Положення Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до пункту 6 цього ж Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також цим Положенням передбачено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні», згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з пунктом 10 статті 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, орган державного фінансового контролю вправі заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки.

Як видно з матеріалів справи, ДФІ в Івано-Франківській області пред'явлено ДЛП «Прикарпатліс» вимогу про усунення порушень, виявлених під час ревізії, аналіз пункту 2 якої вказує на виявлені збитки, заподіяні підконтрольній установі, та їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю до особи, якою заподіяно такі збитки, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ДФІ в Івано-Франківській області про зобов'язання відповідача виконати пункт 2 вимоги від 29 листопада 2011 року № 09-06-14/7827.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою, зокрема, в постановах від 15 квітня 2014 року по справі № 21-40а14, від 13 травня 2014 року по справі № 21-89а14 та від 28 жовтня 2014 року по справі № 21-462а14.

Таким чином, суд першої інстанції помилково вдався до дослідження правомірності пункту 2 вимоги позивача від 29 листопада 2011 року № 09-06-14/7827 та наявності підстав для зобов'язання відповідача його виконати, однак, вказане порушення не призвело до неправильного вирішення даної справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області залишити без задоволення, постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2014 року по справі № 809/1170/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 06 квітня 2015 року.