Справа № 809/442/15
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2015 р. справа № 809/442/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання Драгомирецького І.М.

представника позивача: ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача: Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області - Мелінишин С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлення-рішень №20013-15 від 06.10.2014 року, №20013-15 від 06.10.2014 року, №20042-15/1, №20042-15/2, №20042-15/3, №20042-15/4 від 20.10.2014 року і податкової вимоги від 22.12.2014 року №11642-25, -

ВСТАНОВИВ:

В Івано-Франківський окружний адміністративний суд з позовом звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1.) до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідача, Державна податкова інспекція у м. Івано-Франківську) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлення-рішень №20013-15 від 06.10.2014 року, №20013-15 від 06.10.2014 року, №20042-15/1, №20042-15/2, №20042-15/3, №20042-15/4 від 20.10.2014 року і податкової вимоги від 22.12.2014 року №11642-25.

Заявлені позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем в порушення вимог Податкового кодексу України, Земельного кодексу України, протиправно нараховано позивачу земельний податок із фізичних осіб на земельну ділянку, на якій, як вважає відповідач, розміщений належний на праві приватної власності ОСОБА_1 об'єкт нерухомого майна - вбудовані нежитлові приміщення площею 103,9 м 2, як частина багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську. Позивач зазначає, що йому не відводилась у користування та не передавалась у власність земельна ділянка під вказаним об'єктом нерухомості, в тому числі під частиною будинку. Згідно відомостей державного земельного кадастру за позивачем не числиться за спірною адресою земельна ділянка. Земельний податок на земельну ділянку, на якій розміщені інші об'єкти нерухомого майна (частини нерухомого майна) будинку АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську, на переконання позивача, із врахуванням правової позиції відповідача, повинний сплачуватися також іншими платниками податку - власниками таких нежитлових приміщень з урахуванням вимог пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Пояснив, що по-перше, позивач в силу вимог статей 269, 270 Податкового кодексу України не є платником плати за землю, так як не є ні власником частини спірної земельної ділянки, що фізично розміщена під будинком, в якому на праві власності позивач володіє частиною нежитлових приміщень, ні її землекористувачем, оскільки у встановленому законом порядку право власності чи оренди, або будь-якого іншого користування ним не оформлялося і не реєструвалося. У зв'язку із чим, така частина землі не може бути об'єктом оподаткування, оскільки на неї позивачем не оформлено жодного правоустановчого документа. По-друге, чинним законодавством не визначено обов'язку власника частини споруди, нежитлових приміщень у випадку їх придбання оформляти правоустановчі документи на земельну ділянку під ними, відсутність яких унеможливлює виникнення правових відносин із нарахування і сплати платежів за користування такою землею. По-третє, крім приміщень позивача в будинку АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську вбудовані інші об'єкти нерухомого майна (комерційні нежитлові приміщення, в тому числі підвальні), в яких здійснюється господарська діяльність відповідними платниками податків. Відповідачем не проведено нарахування земельного податку позивачу і іншим власникам нежитлових приміщень (частини споруди, в яких вони знаходяться) із урахуванням пропорційної частини кожного із власників їх площ до загальної площі залягання будинку на земельній ділянці. Враховуючи вказане просив позов задовольнити, скасувавши оскаржувані рішення і податкову вимогу.

Представник відповідача заперечила по суті заявлених позовних вимог. В судовому засіданні вказала, що відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Відсутність документів на право власності (користування) земельною ділянкою не звільняє землекористувачів від справлення плати за землю. В силу вимог пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Згідно даних з технічної документації про нормативно-грошову оцінку землі, яка розташована у м. Івано-Франківську за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 числиться ділянка з цільовим використанням землі комерційне призначення, вартість 1 м 2 якого складає 1 429,1 гривень. На підставі вказаних даних та положень Розділу ХІІІ Податкового кодексу України позивачу із урахуванням площі приміщень в загальній площі споруди і прибудинкової території нараховано земельний податок. Зазначила, що відсутність у позивача правоустановчого документа на землю не позбавляє ОСОБА_1 обов'язку сплачувати плату за землю за фактичне користування, в тому числі ділянку, розміщену під нежитловими приміщеннями, які перебуваю у приватній власності. В сукупності вказаного просила суд у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську:

- 06.10.2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення №20013-15, яким ОСОБА_1 нараховано за 2011-2013 роки податкові зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 4 456,08 гривень (а.с. 8);

- 06.10.2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення №20013-15, яким ОСОБА_1 нараховано податкові зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 1 485,368 гривень (а.с. 9);

- 20.10.2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення №20042-15/1, яким ОСОБА_1 нараховано за 2011 рік податкові зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 430,31 гривень (а.с. 10);

- 20.10.2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення №20042-15/2, яким ОСОБА_1 нараховано за 2012 рік податкові зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 430,31 гривень (а.с. 11);

- 20.10.2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення №20042-15/3, яким ОСОБА_1 нараховано за 2013 рік податкові зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 430,31 гривень (а.с. 12);

- 20.10.2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення №20042-15/4, яким ОСОБА_1 нараховано за 2014 рік податкові зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 430,31 гривень (а.с. 13).

На підставі останніх чотирьох рішень відповідачем сформовано і надіслано позивачу податкову вимогу форми ''Ф'' від 22.12.2014 року №11642-25 на загальну суму 1 721,24 гривень (а.с. 14).

При розгляді справи судом з'ясовано, що ОСОБА_1 є власником вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 103,9 м 2, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 м. Івано-Франківськ. Вказана обставина засвідчена наявними в матеріалах справи копіями Договору дарування від 10.09.2009 року і Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23842584 від 14.09.2009 року (а.с. 44-45).

Дані приміщення розміщенні на першому поверсі багатоповерхового житлового будинку, що знаходяться за тією ж адресою АДРЕСА_1 м. Івано-Франківськ (позначені на плані споруди під літерою ''А'').

Представник позивача вказану вище обставину не заперечив.

Будівля, в частині якої знаходяться належні позивачу нежитлові приміщення перебуває на балансі та обслуговувані TзOB ''Новекс Комфорт'' (а.с. 49-50).

Досліджуючи законність всіх оскаржуваних рішення судом встановлено, що частина із них на час вирішення справи втратили своє правове значення.

Зокрема, згідно листа відповідача від 20.10.2014 року за №17749/10/09-15-15-12/5269, адресованого позивачу, два податкові повідомлення-рішення від 06.10.2014 року з технічних причин сформовані невірно і 17.10.2014 року Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську були скасовані. 20.10.2014 року відповідачем сформовано нові вірні рішення, які тим же листом за №17749/10/09-15-15-12/5269 скеровані ОСОБА_1 (а.с. 72).

За змістом вимог підпунктів 61.1.2. і 61.1.3. пункту 61.1 статті 61 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або зменшує нараховану ним суму грошового зобов'язання.

Як слідує із даних облікової картки позивача із земельного податку з фізичних осіб за ОСОБА_1 числиться податковий борг в загальній сумі 1 721,24 гривень, що сумарно дорівнює податку, нарахованого відповідачем останніми чотирма рішеннями від 20.10.2014 року за період 2011-2014 роки (а.с. 68).

Таким чином, податкові повідомлення-рішення від 06.10.2014 року за №20013-15 на суми 4 456,08 гривень і 1 485,368 гривень в силу вимог пункту 61.1 статті 61 Податкового кодексу України є відкликаними, і на час розгляду справи не породжують для позивача будь-яких податкових обов'язків, які можуть змінити майновий стан ОСОБА_1

У зв'язку із вказаним, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними і скасування двох податкових повідомлення-рішень від 06.10.2014 року за одним номером 20013-15, задоволенню не підлягають.

З приводу визначеного земельного податку на підставі податкових повідомлення-рішень №20042-15/1, №20042-15/2, №20042-15/3, №20042-15/4 від 20.10.2014 року і податкової вимоги від 22.12.2014 року №11642-25 суд зазначає, що земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, а порядок справляння плати за землю - Податковим кодексом України.

В силу дії статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

З 1 січня 2011 року введено в дію Податковий кодекс України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцією контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.147. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72. пункт 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням особливостей, які визначені у розділі XIII ''Плата за землю''.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності (стаття 270 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 14.1.73. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з статті 125 Земельного кодексу України право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує це право, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, форми яких затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди, який реєструється відповідно до закону.

Земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт 14.1.74. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Одночасно слід зазначити, що в силу дії частини 1 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною 3, 4 статті 79-1 вказаного Кодексу визначено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Порядок обчислення плати за землю визначено статтею 286 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За змістом підпункту 14.1.42. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Пунктами 286.2, 286.5 статті 286 Податкового кодексу України обов'язок нарахування фізичним особам сум податку на землю покладено на контролюючі органи, а відтак і встановлення всіх вихідних даних для нарахування такого податку.

Системний аналіз коментованих норм законів свідчить, що у спірних відносинах єдиною підставою для здійснення територіальними органами державної податкової служби нарахування фізичним особам земельного податку є дані державного земельного кадастру, які, серед іншого, повинні містити інформацію про кадастровий номер земельної ділянки, площу, її оцінку, класифікацію і найменування власника чи користувача.

Для перевірки доводів сторін про відсутність чи наявність у державному земельному кадастрі даних щодо ОСОБА_1 про реєстрацію право власності чи права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську, судом на підставі письмової ухвали від 24.03.2015 року затребувано відповідні відомості від органів державної влади, які є утримувачем такої інформації.

Згідно наявного в матеріалах справи листа Відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську від 30.03.2015 року слідує, що відповідна база даних не містить інформації про реєстрацію за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) права власності, права користування та договорів оренди на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську (а.с. 88).

З 01.01.2013 року держателем інформації про права на земельні ділянки (власності, користування, оренди, тощо) стала також Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції, яка, в свою чергу, надала лист від 30.03.2015 року за №1524/03-2-142 та Рішення щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатами розгляду запиту №20358255 від 30.03.2015 року, із змісту яких у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не встановлено реєстрації за позивачем права власності, права користування чи права оренди на земельні ділянки по АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську (а.с. 90, 95). Зареєстрованим виключно є право власності на вищевказане нежитлове приміщення площею 103,9 м 2 (а.с. 105).

Суд з'ясовував у представника відповідача, які дані державного земельного кадастру використала Державна податкова інспекція у м. Івано-Франківську для обчислення і нарахування земельного податку позивачу.

Представник відповідача надала суду копію листа Відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську від 28.03.2014 року за №321/25/58 та Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 25.04.2014 року №03-05 (а.с. 47-48).

Досліджуючи відповідність даних документів на зміст вимог, визначених пунктом 286.1 статті 286, підпунктом 14.1.42. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, статті 79-1 Земельного кодексу України, суд зазначає наступне.

По-перше, копія Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 25.04.2014 року №03-05 стосується виключно громадянки ОСОБА_4, яка не є стороною у справі. Такий документ не підписаний відповідною посадовою особою суб'єкта владних повноважень, не містить інших будь-яких реквізитів, що може характеризувати його як документ про інформацію із Державного земельного кадастру України щодо ОСОБА_1

По-друге, супровідний лист Відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську від 28.03.2014 року №321/25/58 до вказаного вище Витягу містить текст із інформацію щодо витягу про нормативну грошову оцінку землі (вартості одного метра квадратного земельної площі) за тими даними, якими визначила самостійно Державна податкова інспекція у м. Івано-Франківську. Даний лист не містить відомостей про надання інформації із Державного земельного кадастру України, в тому числі щодо ОСОБА_1

Відтак, суд не може вважати такі два документа інформацією із Державного земельного кадастру України у відношенні до позивача.

Суд письмовою ухвалою від 13.02.2015 року і неодноразово 17.03.2015 року і 23.03.2015 року у судових засіданнях зобов'язував представника відповідача надати належним чином оформлені дані із державного земельного кадастру, які використано Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську при нарахуванні позивачу за 2011-2014 роки земельного податку, оформленого оскаржуваними податковими повідомлення-рішеннями.

Таких доказів представник відповідача не надала.

Враховуючи вказане відповідач не довів суду, що ним під час прийняття оскаржуваних рішень від 20.10.2014 року, в тому числі при розгляді справи, розрахунок і визначення земельного податку ОСОБА_1 за 2011-2014 роки проводилося на підставі об'єктивних і дійсних даних із державного земельного кадастру, які по Івано-Франківській міській раді обліковує виключно Відділом Держземагенства у м. Івано-Франківську.

Докази того, що позивач внесений до державного земельного кадастру як землекористувач або землевласник щодо земельної ділянки, на якій розташований багатоповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську, в межах простору якого знаходяться вбудовані нежитлові приміщення позивача, а також документи, які б підтверджували право власності чи право користування позивача земельною ділянкою під багатоповерховим будинком, у матеріалах справи відсутні.

Критичній оцінці підлягають твердження представника відповідача щодо нарахування і стягнення земельного податку з фізичних осіб за їх фактичне використання.

Суд не заперечує факт фізичного розміщення на земельній ділянці по АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську багатоквартирного житлового будинку, в межах внутрішньої загальної площі якого на першому поверсі знаходиться нежитлові приміщення ОСОБА_1, а також не заперечує факт фізичного користування останнім прибудинковою територією, так як інше не можливе, втім звертає увагу на те, що Розділом ХІІІ Податкового кодексу України визначено відповідні умови і порядок нарахування і сплати земельного податку за таких обставин.

Суд часткового погоджується із доводами представника відповідача, що факт відсутності даних в держаному земельному кадастрі про користувача-позивача не мав би змінювати правовий зміст обов'язку ОСОБА_1 по внесенню плати за землю в силу вимог пункту 286.6 статті 286 і пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України.

Втім, зазначає, що первинним у розгляді і вирішенні даної справи є не встановлення наявності чи відсутності обов'язку позивача по сплаті податків і зборів, а законність і обґрунтованість рішення відповідача, яке повинно прийматися у відповідності до вимог законів і Конституції України.

На підставі пункту 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суди в першу чергу перевіряють чи прийнято оскаржуване рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана правова вимога кореспондована в частину 2 статті 19 Конституції України, за змістом якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, у спірних правовідносинах необхідне одночасне застосування всіх трьох імперативних складових правової поведінки суб'єкта владних повноважень, визначених частиною 2 статті 19 Конституції України для визначення правомірності рішення відповідача.

По-перше, ''в межах повноважень''. Право податкового орану щодо визначення (нарахування) податків і зборів, в тому числі плати за землю фізичним особам, визначено підпунктом 20.1.18. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України.

По-друге, ''у спосіб''. Таким способом і формою вираження владної управлінської функції є податкове повідомлення-рішення, право на прийняття якого щодо фізичних осіб визначено пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України.

По-третє, ''на підставі''. Як вже зазначено в силу вимог пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України правовою підставою для нарахування земельного податку є виключно дані державного земельного кадастру. Їх відсутність, на переконання суду, не надає права посадовим особам самостійно застосовувати положення пункту 286.6 статті 286 і пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, без врахування вимог пункту 286.1 статті 286 коментованого Кодексу. Такого виключення положення Кодексу не містять.

Системний аналіз норм Земельного кодексу України і Податкового кодексу України свідчить про те, що дійсно власники (фізичні особи) нежитлових приміщень в багатоповерховому і багатоквартирному житловому будинку наділені обов'язком вносити до бюджету плату за землю (земельний податок) пропорційно від площі, яку займають, в розмірі ідеальної частки площі будинку і прибудинкової території, що розміщений на відповідній землі. Втім, такий податок нараховується контролюючий органом виключно із врахуванням (на підставі) даних державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Законодавцем жодним нормативно-правим актом не зобов'язано власника приміщень виготовляти відповідну документацію із інвентаризації (відведення) частини землі під будинком, в якому вони розміщені, і внесення відповідних даних до державного земельного кадастру, такого обов'язку не мають і органи державної податкової служби.

Не віднесені власники нежитлових приміщень до суб'єктів - ''платники податку'', розтлумаченого в статті 269 Податкового кодексу України.

Частина земельної ділянки під багатоповерховою будівлею, розрахована від площі нежитлових приміщень, не віднесена статтею 270 Податкового кодексу України до такого виду об'єктів оподаткування.

У спірних відносинах для вирішення даної ''правової неузгодженості'' законодавець мав би або покласти на власника нерухомого майна з дня реєстрації ним права власності на нежитлові приміщень обов'язок щодо внесення відповідних відомостей у державний земельний кадастр, або наділити органи державної податкової служби правом на нарахування плати за землю щодо таких власників приміщень без врахування відомостей державного земельного кадастру, виключивши єдину правову підставу для нарахування - дані державного земельного кадастру. При цьому, чітко визначивши формулу і порядок такого нарахування, а також внісши відповідні зміни до статей 269 і 270 Податкового кодексу України, в частині визначення власників нежитлових приміщень як відповідних суб'єктів - платниками земельного податку, а саму земельну ділянку до об'єкта оподаткування з даного виду податку.

Станом на момент розгляду справи такого правового змісту Податковий кодекс України не містить, а суди загальної юрисдикції не наділені правом розширювати чи тлумачити норми матеріального права, наслідком якого буде зміна імперативного змісту частини нормативно-правого акту.

Cуд зазначає, в даному випадку має місце факт неоднозначного трактування прав та обов'язків платника податків і органу державної податкової служби згідно норм статей 286, 287 Податкового кодексу України щодо обов'язку до сплати земельного податку власниками нежитлових приміщень і права податкового органу без відомостей державного земельного кадастру нараховувати таку плату. У зв'язку з чим має бути застосований передбачений підпунктом 4.1.4. пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України принцип розв'язання конфлікту інтересів в спірних правовідносинах, а саме шляхом презумпції правомірності поведінки і рішення платника податків та прийняття рішення на його користь.

Окрім цього, вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України ''Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини'' від 23.02.2006 року є джерелом права.

Так, у справі ''Щокін проти України'' Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 14.10.2010 року дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв'язку з тим, що спірне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі ''якості'' закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Вказане рішення Європейського суду хоча і стосується обставин щодо безпідставності покладення на покупця обов'язку щодо повторної сплати податку на додану вартість в разі невиконання продавцем, яких знаходиться поза контролем покупця, своїх зобов'язань по декларуванню вказаного податку за умови повного виконання компанією-заявником своїх обов'язків із декларування ПДВ, однак воно встановлює загальне правило, відповідно до якого платник податку наділений перед державою відповідним обов'язком по сплаті податку, якщо національне законодавство чітко і якісно визначає такий обов'язок платника і право податкового органу на застосування та визначення необхідних платежів, без допущення неоднозначного застосування (трактурвання) норм матеріального права.

Таким чином, на переконання суду, в разі відсутності у державному земельному кадастрі даних щодо землекористувача чи землевласника платника податку, відсутності у податкового органу таких первинних даних із державного земельного кадастру і одночасним застосуванням положень пункту 286.6 статті 286, пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, без врахування норм пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, є порушенням справедливого балансу, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності, гарантованого статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Такі рішення відповідача не відповідають встановленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, оскільки вони прийняті в порушення встановленої відповідної законної процедури, необґрунтовано, та непропорційно - без дотримання справедливого балансу, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів держави і вимогами захисту права власності особи - платника податків.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України, яку відобразив в ухвалі від 24.10.2014 року у справі №К/800/53960/14, якою залишив в силі постанову суду першої інстанції від 03.09.2014 року у справі №826/12008/14 і ухвалу суду апеляційної інстанції від 09.10.2014 року у тій же справі. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.02.2015 року №В/800//7/486/15 органу державної податкової служби України (як відповідачу) відмовлено у допуску справи для перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.10.2014 року у справі № 826/12008/14 (К/800/53960/14).

Дотримуючись принципу офіційності з'ясування усіх обставин у справі суд здійснив перевірку правильності обчислення плати за землю у спірних відносинах.

За змістом вимог пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Пунктами 287.6, 287.8 статті 287 Податкового кодексу України визначено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Суд звертає увагу на те, що стаття 286 Податкового кодексу України врегульовує порядок обчислення плати за землю, а стаття 287 коментованого Кодексу - строк сплати за землю. У зв'язку з чим, норми даних статей Кодексу застосовуються одночасно із урахуванням тих обов'язкових приписів, які вони визначають у їх правовій єдності.

Суд відмічає, що дані норми закону не суперечать одна одній.

Системний аналіз таких правових норм свідчить, що якщо в багатоповерховому будинку, в тому числі багатоквартирному, розміщені на різних поверхах нежитлові приміщення, які належать різним фізичним і юридичним особам, земельний податок їм нараховується (обчислюється) у рівних частинах або пропорційно належній частці кожної особи, що вираховується в залежності від того чи будівля (частини такої споруди у вигляді окремих нежитлових приміщень) перебувають в спільній сумісній, спільній частковій власності, а також - поділена чи не поділена споруда (частина такої споруди) між такими власниками в натурі.

Окремо, вираховується податок за використання прибудинкової території, який, в силу вимог пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, для власників нежитлових приміщень, визначається з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Тобто, загальна сума земельного податку у спірних відносинах складається із двох частин:

- земельний податок, який вираховується у рівних частинах відповідної площі або пропорційно належній частці кожної особи у будинку відповідної площі (пункт 286.6 статті 286 Податкового кодексу України);

- земельний податок, який вираховується із площі пропорційної частки прибудинкової території споруди, в якому знаходяться нежитлові приміщення (пункт 287.8 статті 286 Податкового кодексу України).

Представником відповідача представлено суду довідку розрахунку земельного податку ОСОБА_1 на один рік в сумі 430,36 гривень (а.с. 43).

Із даної довідки слідує, що загальна площа будинку АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську становить 4 343,7 м 2, поверховість (6 + підвал), прибудинкова територія - 639 м 2, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 1 м 2 - 1 429,61 гривень, загальна площа приміщень, яка належить ОСОБА_1 - 103,9 м 2.

На переконання суду, відповідачем у формулі-розрахунку вірно визначено частку площі приміщень позивача в загальній площі будинку, - розділивши загальну площу споруди (4 343,7 м 2) на площу приміщень ОСОБА_1 (103,9 м 2).

Втім, вихідні значення прибудинкової території для податку позивача визначено не вірно (завищено його розмір).

Зокрема, для визначення пропорційної частки прибудинкової території відповідач взяв всю площу прибудинкової території споруди АДРЕСА_1 - 639 м 2, що відповідає даним землевпорядної документації (а.с. 49-51). Крім того, до даної частки відповідач додав ще загальну площу першого поверху залягання на землі будинку - 620,53 м 2.

Із даних двох цифрових значень '' 639 м 2 + 620,53 м 2'' відповідач не вивів частину пропорційної частки прибудинкової території ОСОБА_1 у загальній площі прибудинкової території (639 м2), із урахуванням тієї площі нежитлових приміщень (103,9 м 2), якими він володіє в будинку АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську (4 343,7 м 2).

Аналогічно, загальна площа прибудинкової території і загальна площа першого поверху (як прибудинкова територія) безпідставно врахована до частини земельного податку іншим власникам приміщень в спірному будинку - ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (а.с. 43).

Зазначене свідчить, що відповідач при нарахуванні земельного податку ОСОБА_1 не дотримався обов'язкових вимог, визначених в пункті 287.8 статті 287 Податкового кодексу України щодо вірного нарахування однієї із частин податку, а саме: за користування частиною прибудинкової території споруди, в якій розміщені приміщення позивача.

У зв'язку із чим, сума податку, визначена рішеннями №20042-15/1, №20042-15/2, №20042-15/3, №20042-15/4 від 20.10.2014 року, є значно завищеною.

Саме вказане порушення щодо невірного визначення відповідачем податку є основною правовою підставою для висновку суду, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято без врахування всіх обставин, є протиправними та підлягають скасуванню.

Суд згідно своєї компетенції і завдань, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, не може підмінювати інші органи державної влади, в тому числі органи контролю, щодо виконання ними власної управлінської функції. Відтак, в розгляді справи не наділений обов'язком здійснювати відповідні розрахунки податку.

Враховуючи принцип офіційності з'ясування усіх обставин справи в адміністративному судочинстві суд вважає за доцільним також перевірити дотримання відповідачем вимог пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України в частині визначення суми грошового зобов'язання (штрафу) після закінчення 1095 днів.

Абзацом першим пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (в редакції закону чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) регламентовано, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пункту 114.1 статті 114 Податкового кодексу України граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов'язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.

Таким чином, орган державної податкової служби у спірних відносинах має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків не пізніше закінчення 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, або тим, які повинні бути нараховані.

Пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено, що нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Такий податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пункт 287.5 статті 287 Податкового кодексу України).

Отже, останнім днем з настанням якого відповідач мав право на нарахування позивачу земельного податку за 2011 рік в сумі 430,31 гривень було 02.09.2014 року, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення №20042-15/1 за даний період прийняте 20.10.2014 року, тобто з порушенням строку, визначеного абзацом першим пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

З цих підстав податкове повідомлення-рішення №20042-15/1 від 20.10.2014 року також є протиправним.

Враховуючи те, що за наслідками розгляду справи судом встановлено протиправність оскаржуваних рішень від 20.10.2014 року, не підтверджено правомірність розрахунку суми земельного податку за 2011-2014 року, то наявні усі правові підстави для висновку щодо незаконності податкової вимогу форми ''Ф'' від 22.12.2014 року №11642-25, до якої включено загальна сума земельного податку - 1 721,24 гривень (430,31 гривень * 4 роки).

В цій частині позов також підлягає задоволенню, а вимога від 22.12.2014 року, - визнанню протиправною і скасуванню.

Частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (частина 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що суд частково задовольняє позов, позивачу підлягає присудженню (поверненню) з Державного бюджету України частина понесених ним витрат по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви з вимогами майнового характеру в сумі 41,05 гривень (22,47 %).

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №20042-15/1, №20042-15/2, №20042-15/3, №20042-15/4 від 20.10.2014 року і податкову вимогу форми ''Ф'' від 22.12.2014 року №11642-25.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути (присудити) з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2, Івано-Франківська область, 78422) частину судових витрат із сплати судового збору в сумі 41 (сорок одна) гривня 05 (п'ять) копійок, сплачених згідно квитанцій №0.0.343795625.1 від 30.01.2015 року і №1Р0542 від 05.02.2015 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі було відкладено на 5 днів. У зв'язку із вказаним постанова в повному обсязі виготовлена 08.04.2015 року.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.