Справа № 302/102/15-а
Суддя: Гайдур А. Ю.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 302/102/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.04.2015 р.

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в особі суддя: Гайдур Антон Юрійович

при секретарі Царь О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача Куруц М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Міжгір'ї справу за позовом ОСОБА_1 до голови Синевирської сільської ради Куруц М.М. про оскарження розпорядження, дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

27.01.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання протиправним і скасування розпорядження відповідача № 52 від 22.12.2014 р. «Про звільнення ОСОБА_1» та поновлення її на попередній роботі та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що з листопада 2003 року працювала головним бухгалтером Синевирської сільської ради, прийняла присягу посадової особи органу місцевого самоврядування, їй присвоєно 11 ранг, її служба на даній посаді є публічною.

21.01.2015 р. її представник ОСОБА_2 під час ознайомлення з іншою адміністративною справою № 302/1469/14-а у Міжгірському райсуді виявив запис в Книзі розпоряджень відповідача за № 52 від 22.12.2014 р. «Про звільнення ОСОБА_1». За що її було звільнено вона незнає, з розпорядженням її не ознайомлено.

Вважає звільнення безпідставним, незаконним і таким, що завдало їй значної моральної шкоди, що призвело до моральних страждань втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя і просила стягнути з відповідача 50 000 грн.

03.02.2015 року Відповідач подав письмове заперечення проти позову, в якому зазначив безпідставність позову, оскільки розпорядження № 52 від 22.12.2014 р. «Про звільнення ОСОБА_1.» в дійсності не існує, оскільки то був тільки проект розпорядження, помилково секретарем ради зареєстрований у Книзі розпоряджень, потім секретарем внесено застереження про недійсність даного запису, а позивачка на той час продовжувала працювати і з роботи звільнена тільки 16 січня 2015 року згідно розпорядження № 1.

Просив відмовити у позові повністю.

13.02.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним і скасування розпорядження сільського голови с. Синевир № 45 від 12.12.2014 року «Про проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1.», розпорядження відповідача № 1 від 16.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1.» та поновлення її на попередній роботі, стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовувала тим, що з листопада 2003 р. вона працює у відповідача на посаді начальника фінансово-господарського відділу (головним бухгалтером), є посадовою особою органу місцевого самоврядування і їй присвоєно 11 ранг.

Відповідач видав розпорядження № 1 від 16.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1», яким звільнено її з роботи 16.01.2015 р. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов'язків.

Вважає дане розпорядження незаконним, оскільки відповідачем не взято до уваги її пояснення про обставини за яких вчинено проступок, неправильна організація її праці з боку відповідача та її робочого місця, збій роботи комп'ютера на якому в той час виконувалися відповідні бухгалтерські дії, а також повідомлення її Відповідача про вчинені помилки та невідкладні дії по усуненню цих помилок. Вважає, що її проступок не є грубим порушенням трудових обов'язків і її вини у його вчиненні немає.

Посилаючись на зазначене та на порушення відповідачем вимог ст. ст. 148, 149 КЗпП України та п. 22, 27 ППВС України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» позивачка просила визнати протиправним та скасувати розпорядження № 1 від 16.01.2015 р. поновити її на попередній роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Крім цього позивачка посилаючись на порушення відповідачем Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або органу місцевого самоврядування, що затверджений ПКМ України № 950 від 13.06.2000 року зокрема п. п. 6-11 цього Порядку просила визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача № 45 від 12.12.2014 р. «Про проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1.».

10.03.2015 року позови ОСОБА_1 об'єднані в одне провадження відповідно до ухвали суду.

Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю.

Відповідач позовні вимоги заперечив, подавши письмове заперечення в якому зазначив безпідставність та необґрунтованість позову, оскільки розпорядження № 45 від 12.12.2014 р. відповідає вимогам чинного законодавства, а дисциплінарне стягнення у виді звільнення з займаної посади позивачки застосовано не безпідставно, а за вчинення такого одноразового грубого порушення трудових обов'язків, що проявилося у перевищенні нею службових повноважень, спричиненню шкоди авторитету Синевирській сільській раді та у створенні ризику у завданні матеріальних збитків місцевому бюджету територіальної громади на загальну суму 3917 грн. 28 коп.

Стягнення накладено відповідно до ст. 148 КЗпП України у встановлений законом строк.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили в суді той факт, що позивачка ОСОБА_1 20.11.2014 р. попереджала їх про начислення їм завищених розмірів заробітної плати приблизно на 1000 грн. і щоб вони завищену суму не забирали або повернули в касу де отримують зарплату.

Вислухавши пояснення та доводи сторін, свідків, перевіривши та оцінивши подані в справу докази суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення з наступного.

Відповідно до ст. 6 ч. 1 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

27 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним і скасування розпорядження сільського голови с. Синевир № 52 від 22.12.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1.» та поновлення її на попередній роботі.

Дана вимога до задоволення не підлягає, оскільки як вбачається із встановлених судом обставин справи, що даним розпорядженням позивачка не була звільнена з роботи, а продовжувала працювати на посаді начальника фінансово-господарського відділу (головного бухгалтера) Синевирської сільської ради до 16 січня 2015 року і тільки з цього дня була звільнена Відповідачем згідно розпорядження № 1 на підставі п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Вищевстановлене підтверджено відповідною записю у трудовій книжці позивачки та копією розпорядження Відповідача № 1 від 16.01.2015 р.

Розпорядження Відповідача № 52 від 22.12.2014 р. «Про звільнення ОСОБА_1.» - це був проект , який секретарем сільської ради був помилково прийнятий як розпорядження і зареєстрований у Книзі розпоряджень Відповідача під № 52 від 22.12.2014 р., а опісля внесено відповідну запись про недійсність записі під № 52.

Оскільки розпорядження (проект) № 52 від 22.12.2014 р. «Про звільнення ОСОБА_1.» не породив для ОСОБА_1 ніяких юридичних чи будь-яких інших наслідків, вона продовжувала працювати на займаній посаді і отримувати заробітну плату і не була звільнена то вимога про визнання такого протиправним і скасування до задоволення не підлягає.

13.02.2015 року позивачка звернулася до суду з позовною вимогою про визнання протиправним і скасування розпорядження сільського голови с. Синевир № 45 від 12.12.2014 року «Про проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1.».

Дана вимога позивачки до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Як убачається із встановлених судом обставин справи, що ОСОБА_1 працюючи у Відповідача на посаді начальника фінансово-господарського відділу (головним бухгалтером), маючи статус посадової особи органу місцевого самоврядування, 11-й ранг, 18 листопада 2014 року у платіжних документах безпідставно завищила суму нарахування заробітної плати працівникам Синевирського дошкільного закладу № 1.

Відповідно до п. п. 1,2 «Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування»», затвердженого ПКМ України № 950 від 13 червня 2000 року передбачено, що службове розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій місцевого самоврядування, може бути проведено у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду установі, а також у разі недодержання ними законодавства про службу в органах місцевого самоврядування.

Рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником органу, що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування.

Вищенаведене дає підстави суду зробити висновок, що розпорядження Відповідача № 45 від 12.12.2014 р. «Про проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1.» є правомірним, підставним і законним.

Вимоги позивачки про визнання протиправним і скасування розпорядження Відповідача № 1 від 16.01.2015 р. «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлення її на попередній роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу підлягають до повного задоволення, а вимога про відшкодування (стягнення) моральної шкоди до часткового задоволення виходячи з наступного.

16 січня 2015 року Відповідач видав розпорядження № 1 «Про звільнення ОСОБА_1.».

Згідно цього розпорядження ОСОБА_1 звільнено з посади начальника фінансово-господарського відділу (головного бухгалтера) Синевирської сільської ради за вчинення нею одноразового грубого по рушення трудових обов'язків відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 16.01.2015 р. Останнім робочим днем вважати 16.01.2015 р.

В даному розпорядженні Відповідач зіслався на Акт службового розслідування від 19.12.2014 р., яким було встановлено вчинення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов'язків, що виразилося у завищенні суми нарахування заробітної плати працівникам ДНЗ №1 с. Синевир, чим нанесено шкоди авторитету Синевирської сільської ради та створено ризик завдання матеріальних збитків місцевого бюджету.

Крім цього, відповідач при звільненні ОСОБА_1 врахував висновки та рекомендації комісії з проведення службового розслідування, а також ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини його вчинення та попередню роботу.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже на цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок , і попередня робота працівника.

Згідно абз. 2 п. 27 вказаної Постанови вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним ( могло бути завдано) шкоду.

Як убачається із встановлених судом обставин справи, що 18.11.2014 р. ОСОБА_1 при оформленні платіжного доручення № 26 було завищено суми нарахування заробітної плати працівникам Синевирського дошкільного закладу № 1 зокрема:

ОСОБА_5 у розмірі 1917, 37 грн., ОСОБА_6 - 999, 92 грн., ОСОБА_8 - 999,99 грн. всього на загальну суму 3917 грн. 28 коп.

Як пояснила ОСОБА_1 , що дане порушення нею вчинено не навмисно, а у зв'язку з частим відключенням роботи комп'ютера через неналежне енергопостачання (часте відключення електроенергії) у Синевирській сільській раді, неналежне облаштування її робочого місця, відволікання її від роботи іншими працівниками сільської ради.

Крім цього зазначила, що нею самою було виявлено неправильність нарахування заробітної плати трьом працівникам ДНЗ № 1 с. Синевир про що повідомлено Відповідача, а також ОСОБА_5 Остання, будучи допитаною в суді в якості свідка підтвердила, що ОСОБА_1 попереджала її по телефону 20.11.2014 р. про завищення нарахованої заробітної плати.

Тобто, в суді встановлено, що ОСОБА_1 допустивши помилку при оформленні платіжних документів 18.11.2014 р. по необережності, вчиняли дії по усуненню цієї помилки та допущеного порушення і в кінцевому результаті дана помилка була виправлена і всі три працівники ДНЗ № 1 отримали належні (не завищені) заробітні плати.

Таким чином суд констатує, що допущене порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 не завдало матеріальних збитків місцевому бюджету, оскільки завчасно було усунуто в тому числі і з боку самої ОСОБА_1

Мотивацію Відповідача, що ОСОБА_1 своїми умисними діями нанесла шкоду авторитету Синевирської сільської ради суд відхиляє, оскільки вважає таку надуманою, ніякими належними доказами не доведеною.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Суд констатує, що Відповідачем не дотримало вимог ст. 149 КЗпП України та п. п. 22, 27 роз'яснень ППВС України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при звільненні ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, зокрема не взято до уваги відсутність заподіяної нею шкоди, обставини. за яких вчинено проступок, її дії по усуненню допущеного порушення, ступінь тяжкості вчиненого проступку і форма вини (ненавмисна) , попередню роботу (більше 11-ти років на займаній посаді, відсутність дисциплінарних стягнень, позитивна оцінка її діяльності управлінням Державної Казначейської служби України у Міжгірському районі за 2012-2013 роки).

Таким чином, виходячи із вищевстановленого у своїй сукупності суд приходить до висновку, що обраний Відповідачем вид стягнення до ОСОБА_1 - звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є неправомірним і підлягає скасуванню.

Суд відхиляє мотивацію позивача про порушення і недотримання Відповідачем вимог ст. ст. 147, 148 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 з роботи, оскільки таке спростовано матеріалами справи і порушень строку для застосування дисциплінарного стягнення з боку Відповідача не допущено.

Відповідно до ст.. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Оскільки судом визнано звільнення ОСОБА_1 з роботи з боку Відповідача протиправним і позивачка підлягає негайному поновленню на роботі на попередній посаді, то вимога позивачки про стягнення з Відповідача на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу підлягає до задоволення, відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Суму, що підлягає до стягнення з Відповідача на користь позивача за весь час вимушеного прогулу суд обчислює з наступного: сума середньоденної зарплати за 2 місяці, що передували звільненню - 165 грн. 58 коп.; кількість днів вимушеного прогулу складає 52 ( від 17.01. по 01.04.2015 р.); 52 дн. х 165,58 грн. = 8610 грн. 16 коп.

Отже, сума 8610 грн. 16 коп. підлягає до стягнення з Відповідача на користь ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу з врахуванням обов'язкових податкових платежів та державних внесків.

Суд відповідно до вимог п. п. 2) 3) ч. 1 ст. 256 КАС України допускає до негайного виконання присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць та до поновлення на посаді ОСОБА_1

Згідно ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що законні права позивачки порушені Відповідачем і ці порушення призвели до моральних страждань позивачки. Зокрема позивачка одержала нервові переживання внаслідок приниження її ділової репутації як керівника структурного підрозділу органу місцевого самоврядування ( пропрацювала на займаній посаді більше 11-ти років), не отримувала заробітної плати більше 2-х місяців, чим втратила нормальні життєві зв'язки і вимагалися від неї додаткові зусилля для організації свого життя.

Натомість суд вважає, що розмір морального відшкодування визначений позивачкою у 50 000 грн. є явно завищеним і не відповідає принципам розумності, справедливості, достатності і співрозмірності, характеру та глибині моральних страждань, а тому суд приходить до висновку, що розмір морального відшкодування повинен складати 3000 грн.

Судові витрати у виді судового збору слід стягнути з відповідача у користь держави, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору.

Суд відхиляє заперечення Відповідача в частині законності звільнення позивачки з роботи, оскільки такі спростовані в суді належними доказами і суперечать чинному трудовому законодавству і встановленим обставинам.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160-163, 167, 256 п. п. 2) 3) ч. 1 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати розпорядження сільського голови с. Синевир № 1 від 16.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді начальника фінансово-господарського відділу (головним бухгалтером) Синевирської сільської ради, Міжгірського району .

Стягнути з Синевирської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 8610 (вісім тисяч шістсот десять) грн. 16 коп. з врахуванням обов'язкових податкових платежів та державних внесків та моральну шкоду в сумі 3000 (три тисячі) грн.

Стягнути з Синевирської сільської ради у доход держави судові витрати у виді судового збору в сумі 1900 (одна тисяча дев'ятсот ) грн. 08 коп.

Допустити негайне виконання постанови щодо виплати ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на посаді

В решті вимог відмовити.

Апеляційну скаргу на постанову суду може бути подано в Львівський апеляційний адміністративний суд через районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 КАС України.

Суддя А. Ю. Гайдур