Справа № 150/802/14-а
Суддя: Суперсон С. П.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №150/802/14-а
Провадження по справі №2-а/150/1/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2015 року Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді Суперсона С.П.,

при секретарі - Гендзьорі О.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького районного суду з позовом до Чернівецької РДА про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул, а також відшкодування моральної шкоди.

Вказаний позов обґрунтований тим, що розпорядженням Чернівецької РДА від 01.08.2015 року №38рк його було звільнено з роботи, за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладних на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, по п.3 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

Вказаному звільненню передували дисциплінарні стягнення, зокрема згідно розпорядження №32рк від 7 липня 2014 року ОСОБА_1 було оголошено догану, а розпорядженням №33 рк від 8 липня 2014 року позивача було попереджено про неповну службову відповідність. Зазначені розпорядження про застосування дисциплінарних стягнень позивач вважає незаконними, а тому й розпорядження про його звільнення, яке було винесене на їх підставі теж є незаконним. Крім того, звільненням позивача з займаної посади було принижено ОСОБА_1 як людину та як працівника, яво надуманими та безпідставними наказами. Позивачу було завдано моральних страждань й тим, що він вимушений був ходити по різних інстанціях для захисту своїх прав та інтересів. На цьому грунті у позивача погіршилось самопочуття, з'явилась нервозність та втрата сну.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задоволити. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь витрати, пов'язані з наданням правової допомоги в розмірі 2 000 гривень.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Проте, ОСОБА_3 не визнає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, крім того не обґрунтовано, чим ОСОБА_1 керувався при розрахунку завданої йому моральної шкоди саме в розмірі 5 000 гривень.

Заслухавши доводи учасників судового процесу, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється юрисдикція адміністративних судів. Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС Українивизначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до розпорядження №23рк від 01.07.2013 року було переведено на посаду головного спеціаліста цивільного захисту Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області.

Згідно з розпорядженням №38рк від 01.08.2014 року позивача було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п.3 ч.1 ст. 43 Кодексу законів про працю України.

Підставою видання цього розпорядження стали розпорядження №32 рк від 07.07.2014 року про оголошення догани ОСОБА_1 та розпорядження №33 рк від 08.07.2014 року про попередження ОСОБА_1 про неповну службову відповідність..

Так, 13.06.2014 року до Чернівецької РДА з заявою звернулась громадянка ОСОБА_4, яка зазначає, що ОСОБА_1 в робочий час - 05.06.2014 року, порушуючи правила внутрішнього трудового розпорядку райдержадміністрації, без відповідного на те дозволу, приймав участь в роботі комісії по розмежуванню земельних ділянок. На підставі чого, за розпорядженням голови Чернівецької РДА №20 від 16.06.2014 року було проведено службове розслідування. Комісією було встановлено, що позивач в період часу з 14 години 00 хвилин по 17 годину 00 хвилин 05.06.2014 року був відсутній на робочому місці. Акт службового розслідування складений комісією 04.07.2014 року, а 07.07.2014 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з актом та від надання пояснень. Далі, за розпорядженням голови Чернівецької РДА №32 від 07.07.2014 року ОСОБА_1 було оголошено догану.

Надалі, 26.06.2014 року до райдержадміністрації надійшов лист з Вінницької облдержадміністрації «Про проведення навчально-методичного збору 02.07.2014 року", згідно якого на збір запрошуються начальники відділів цивільного захисту районів та міст обласного значення. На підставі вказаного листа, головою РДА було зроблено резолюцію на 1-го заступника Кузь А.Й. «Про забезпечення фахівця в навчально-методичному зборі», а остання зробила резолюцію на ОСОБА_1 Проте, позивач відмовився від виконання посадових обов'язків та надав на ім'я голови РДА пояснення, в якому вказав, що в Чернівецькій РДА відсутній начальник та фахівець цивільного захисту райдержадміністрації та просить визначити учасника навчально-методичного збору в м. Вінниці.

На підставі доповідної записки керівника апарату райдержадміністрації, 01.07.2014 року головою райдержадміністрації було прийнято розпорядження №54 рв про відрядження для участі в навчально-методичному зборі - головного спеціаліста з мобілізаційної роботи Адамчука О.П.

07.07.2014 року, перший заступник голови Чернівецької РДА Кузь А,Й. написала доповідну записку на голову РДА, де вказала, що невиконання вказівки голови РДА та її особистої, невиконання вимог посадової інструкції головним спеціалістом цивільного захисту райдержадміністрації Рудиком П,Л. могло призвести до неналежної підготовки цивільного захисту Чернівецького району на 1-ше півріччя 2014 року та неотримання відповідної інформації на 2-ге півріччя.

08.07.2014 року, на підставі зібраних матеріалів, ОСОБА_1 за розпорядженням голови Чернівецької РДА №33 рк - попереджено про неповну службову відповідність. З пояснень представника відповідача слідує, що 09.07.2014 року ОСОБА_1 прочитавши вищезазначене розпорядження, відмовився від підпису про його ознайомлення.

Розпорядження №32рк від 07.07.2014 року та №33рк від 08.07.2014 року постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 31.10.2014 року було визнано недійсними та скасовано. Відповідно до ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року вищевказану постанову залишено без змін. Вказана ухвала у відповідності до вимог статті 212 КАС України набрала законної сили 17.03.2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (п. 6 ч.1 ст.5-1 КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Враховуючи, що розпорядження, які слугували підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади постановою суду, що набрала законної сили визнано недійсними та скасовано, то й розпорядження про звільнення позивача з займаної посади є недійсним, а тому теж підлягає скасуванню.

Частиною 2 ст.235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати". Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Як вбачається з довідки відповідача від 14.08.2014 року №1989, середньомісячна заробітна плата позивача становить 2385,80 грн.

Таким чином, розрахунок середньоденної заробітної плати позивача за останній робочий місяць - липень 2014 року має наступний вигляд: 2385,80 грн. : 23 робочих дні. = 103,74 грн.

Відповідно до листів Міністерства праці та соціальної політики України про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2014 рік та на 2015 рік кількість робочих днів в серпні 2014 року становить - 20, в вересні 2014 року - 22, в жовтні 2014 року - 23, в листопаді 2014 року - 20, в грудні 2014 року - 23, в січні 2015 року - 20, в лютому 2015 року - 20, в березні 2015 року - 21, в період з 01.04.2015 року по 06.04.2015 року включно - 4 , загалом 173 робочих дні.

Отож, всього за період з 01.08.2014 року по 06.04.2015 року включно період вимушеного прогулу позивача становить 173 робочих днів.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Отже, з відповідача на користь позивача належить до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2014 року по 06.04.2015 року включно (загальна кількість робочих днів - 173) в сумі 17947,02 грн. (103,74 х 173 =17 947,02 грн.).

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З огляду на викладене, суд вбачає наявними підстави для звернення до негайного виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста цивільного захисту Чернівецької РДА, стягнення з Чернівецької РДА на корить позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме 2074,80 грн.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, ч.1 ст. 87 КАС України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 87 КАС України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема й витрати на правову допомогу.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази сплати позивачем оплати правової допомоги в розмірі 2 000, 00 грн. , а тому, у відповідності до вимог статті 94 КАС України, вказана сума підлягає стягненню з бюджету Чернівецького району Вінницької області на користь ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 71, 72, 94, 98, 99, 102, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволити частково.

Поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого в АДРЕСА_1 на посаді головного спеціаліста цивільного захисту Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області.

Стягнути з Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого в АДРЕСА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто з 01.08.2014 року по 06.04.2015 року включно, в сумі - гривень 17 947 (сімнадцять тисяч дев'ятсот сорок сім) гривень 02 копійки.

Стягнути з Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 гривень.

Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Чернівецької РДА на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста цивільного захисту Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2074 /дві тисячі сімдесят чотири/ гривні 80 копійок - звернути до негайного виконання.

Відповідно до ст.186 КАС України апеляційна скарга на постанову подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Чернівецький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

СУДДЯ СУПЕРСОН С.П.