Справа № 0707/1182/12;2а/0707/101/12
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року Справа № 67307/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Носа С. П.,
суддів Яворського І. О.. Сапіги В. П.;
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій незаконними та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2012 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій командування військової частини НОМЕР_1 незаконними; стягнення з військової частини НОМЕР_1 компенсації за речове майно в сумі 4942,59 грн.
В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі.
Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2012 року позов задоволено. Визнано дії командування військової частини НОМЕР_1 неправомірними. Постановлено стягнути з військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_2 компенсацію за речове майно в сумі 4942, 59 грн. та 107,30 грн. судового збору.
Зазначену постанову мотивовано тим, що відповідно до п. 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1444 від 28 жовтня 2004 року, за бажанням позивача він вправі отримати грошову компенсацію взамін належному йому під час військової служби речового майна за цінами на день підписання наказу про його звільнення.
Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 , подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що позивач посилається на нормативний акт, який втратив чинність в момент виникнення спірних правовідносин після 11 березня 2000 року.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Частиною 1 ст. 18 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі), визначено перелік адміністративних справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним: адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам; усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про

притягнення до адміністративної відповідальності; усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення,

перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних

послуг, допомоги, захисту, пільг; адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої цієї статті.
Згідно із ч. 2 ст. 18 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі), окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Відповідачем у даному спорі є військова частина НОМЕР_1 .
Згідно із ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління.
Військові частини, відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», є структурними підрозділами Збройних Сил України і наділені владними повноваженнями органів виконавчої влади, тобто такі відносяться до Збройних Сил України які в свою чергу підпорядковуються Міністерству оборони України.
З наведеного, на думку суду апеляційної інстанції випливає, що відповідач є органом державної влади.
Отже, виходячи із змісту ч. ч. 1, 2 ст. 18 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) та враховуючи фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний спір предметно підсудний окружному адміністративному суду.
Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 108 КАС України (в редакції чинній на момент отримання судом першої інстанції позовної заяви), позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.
Судом першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі вищенаведеного не враховано, внаслідок чого розглянуто справу з порушенням правил предметної підсудності.
В свою чергу таке порушення означає, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, а тому, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 5 КАС України, якою передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.
Відповідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 16 вересня 2011 року № 222 прапорщика ОСОБА_1 , начальника складу взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 м. Мукачево, звільнено з військової служби у запас наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01 вересня 2011 року № 108-пм та виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний прослужений календарний рік, грошову премію в розмірі 125 відсотків від посадового окладу, надбавку за виконання особливих завдань в розмірі 50 відсотків за прослужені дні вересня 2011 року.
Із довідок № 34 та № 35 від 15 вересня 2011 року вбачається, що сума грошової компенсації, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 замість речового майна, становить у сумі 4942,59 грн.
Частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.
На виконання вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України прийнято:
- постанову від 12 березня 1996 року № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ»;
- постанову від 22 липня 1998 року № 1135 «Про забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном у мирний час»;
- постанову № 426 від 29 березня 2002 року «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації»;
- постанову № 1444 від 28 жовтня 2004 року «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час».
Законом України «Про деякі заходи, щодо економії бюджетних коштів», який набув чинності 11 березня 2000 року, дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них призупинено.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 3 листопада 2006 року (набрав чинності з 1 січня 2007 року) статтю 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції, а також доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
При цьому положення ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.
Відповідно до ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.
Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.
Водночас, Конституційним Судом України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначено: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».
Відповідно до ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України.
Таким чином, виходячи з наведених положень Конституції України та Рішення Конституційного Суду України, пріоритетними в даному випадку є положення Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів».
Як наслідок, до спірних правовідносин не може бути застосована норма ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою, власне, і передбачено можливість отримання грошової компенсації замість речового майна і продовольчого пайка.
Постанова Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444, якою затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, не поновлює право позивача на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна, призупинене Законом України «Про деякі заходи, щодо економії бюджетних коштів».
Разом з тим, з січня 2001 року набула чинності стаття 16 Закону України «Про Збройні Сили України», якою військовослужбовцям гарантувалося одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового, продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі, однак суд апеляційної інстанції зазначає, що згаданим Законом не передбачено можливості отримання грошової компенсації за неотримане речове майно чи продовольче забезпечення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог не відповідає обставинам справи.
Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на неповно, необ`єктивно і всебічно не з`ясованих обставинах, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 158-163, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2012 року в справі № 2а-101/12/0770 скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій незаконними та стягнення коштів відмовити.
Постанова набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: В. П. Сапіга

І. О. Яворський