Справа № 826/2091/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 квітня 2015 року № 826/2091/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Рекламно-інформаційна агенція "АММ"
до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києва
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю рекламно-інформаційна агенція «АММ» звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.09.2014 №, №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки акту від 11.09.2014 № 1385/26-59-22-01/30263964 «Про результати планової виїзної перевірки ТОВ «Рекламно-інформаційна агенція «АММ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013» є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами.

Відповідач - Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві - заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, проте явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засіданні на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Рекламно-інформаційна агенція «АММ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 за результатом якої складено акт від 11.09.2014 № 1385/26-59-22-01/30263964 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається, що податковим органом встановлено порушення позивачем пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 138.1, п. 138.6 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1 546 653 грн.; п. 198.1, п. п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 1 703 109 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 26.09.2014:

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 2 554 664 грн. (за основним платежем 1 703 109 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 851 555 грн.),

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 2 319 980 грн. (за основним платежем 1 546 653 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 773 327 грн.).

Відповідно до висновків податкового органу, викладених в акті перевірки, підставою для донарахування позивачу зобов'язань з податку на додану вартість слугували наступні обставини: згідно актів перевірок від 24.06.2014 №1436/26-53-22-03-21-34291340, від 31.01.2014 №144/26-53-22-04-21/34291340, від 25.11.2013 №1806/26-53-22-03-21-34291340, від 12.02.2014 №231/26-53-22-03-21-34291340 встановлено, що ТОВ «АДПРО» укладено договір з ТОВ «Смарт Лінкс Україна», договори якого з контрагентами є безтоварними.

На підставі викладеного податковий орган вказує, що послуги придбані ТОВ «АДПРО» у ТОВ «Смарт Лінкс Україна» для подальшої реалізації позивачу вказує на здійснення операцій, пов'язаних з отриманням податкової вигоди контрагентами-покупцями.

Листом Вищого адміністративного суду України від 2 червня 2011 року № 742/11/13-11 визначено, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом".

Отже висновки податкового органу про порушення позивачем вимог чинного законодавства України, сформовані на підставі аналізу змісту договірних відносин, які існували між ТОВ «АДПРО» з ТОВ «Смарт Лінкс Україна» та, в свою чергу ТОВ «Смарт Лінкс Україна» з іншими контрагентами не є належними доказами по справі, оскільки результати аналізу другого ланцюга постачання відповідно до вимог податкового законодавства України не можуть бути підставами для висновків, які стосуються позивача.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З наведених законодавчих положень випливає, що право на зменшення об'єкта оподаткування податку на прибуток та податку на додану вартість на суму понесених витрат надається добросовісним платникам для компенсації витрат, понесених у процесі здійснення реальної економічної діяльності, за умови наявності належного документального підтвердження виконання господарської операції.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби", дослідженню підлягає реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування (Постанова Верховного Суду України від 8 вересня 2009 року, додаток до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 22 квітня 2010 року № 568/11/13-10).

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справах, пов'язаних із отриманням права на податковий кредит та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи:

1. Встановлення факту здійснення господарської операції.

2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції.

3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. Включенню до складу податкового кредиту підлягають лише суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що підлягають використанню у господарській діяльності платника податку (пункт 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість").

4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

5. Встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги чинного станом на час виникнення спірних правовідносин податкового законодавства та фактичні обставини даної справи, для правильної юридичної кваліфікації змісту спірних правовідносин встановленню підлягає факт реальності господарських операцій за договорами укладеними між позивачем та ТОВ «АДПРО».

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «АДПРО» укладено договір комісії №02/02-09 на придбання робіт/послуг по розміщенню реклами від 02.02.2009, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до пп. 1.1, 1.7 Договору Комісіонер (ТОВ «АДПРО») зобов'язується за дорученням комітента (позивача) за плату від свого імені, але за рахунок комітента, на умовах, що встановлені договором, вчинити правочин, предметом якого є надання послуг з розміщення реклами продукції, послуг, що надаються комітентом на телебаченні, на радіо, засобами зовнішньої реклами, в друкованих засобах масової інформації, на інших медіа-носіях, розміщення спонсорської інформації, послуги з популяризації знаків для товарів і послуг, що належать комітенту, а також інших матеріалів, тощо.

Конкретний вид послуг/робіт, що виконуються та/або надаються виконавцем за укладеними право чинами з комісіонером комітенту, їх обсяг терміни надання, вартість, а також інші суттєві умови узгоджуються сторонами у відповідних Додатках до даного договору.

Отже, ТОВ «АДПРО» за умовами договору повинен був укладати договори з виконавцями, які мають прав на розміщення рекламно-інформаційних блоків в мережі Інтернет.

Позивачем надано суду копії договорів на виконання робіт і надання послуг з додатками, податковими накладними та актами виконаних робіт, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що позивачем надано послуги з розміщення реклами.

Також, позивачем надано копії додатків до спірного договору та актів надання послуг щодо надання ТОВ «АДПРО» позивачу послуги з розміщення реклами в мережі Інтернет.

Проте, відсутні належні докази, як-то: договори, акти наданих послуг, податкові накладні надані Виконавцями, які мають право на розміщення реклами в мережі Інтернет, на підтвердження того, що саме ТОВ «АДПРО» укладено правочини з виконавцями та отримано послуги від виконавців в інтересах позивача. З наданих позивачем документів не можливо встановити, що позивачем надано послуги з розміщення реклами з допомогою ТОВ «АДПРО».

Отже, позивачем не надано належних доказів укладання ТОВ «АДПРО» в інтересах позивача правочинів та/або вчинення інших дій з кінцевим виконавцем таких послуг. При цьому факт надання позивачем послуг іншим контрагентам, рекламу яких розміщено в мережі Інтернет, підтверджено належними доказами.

З огляду на викладене, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази виконання ТОВ «АДПРО» спірного договору, висновок податкового органу про порушення позивачем пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 138.1, п. 138.6 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 198.1, п. п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 ПК України є обґрунтованим, що свідчить про правомірність винесених на його підставі спірних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Рекламна агенція «АММ» не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволення позовних вимог.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда