Справа № 818/648/15
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 р. Справа № 818/648/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М., суддів - Соколова В.М., Соп'яненка О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом, який підтримала у судовому засіданні, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2015 р. № 26-15 їй, громадянці Нігерії, було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно абзацом четвертим статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Як зазначив відповідач, позивач не навів фактів, які б свідчили про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання через загострення конфлікту між християнами та мусульманами. З таким рішенням позивач не погоджується, вважає, що під час співбесіди нею була викладена об'єктивна і суб'єктивна сторона побоювань стати жертвою переслідувань в Нігерії, країні з якої вона прибула, тому просить визнати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015 р. № 26-15 протиправним, скасувавши його, та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що 16 жовтня 2014 року громадянка Нігерії ОСОБА_1 звернулася до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зазначивши при цьому, що причиною для подання такої заяви стали її побоювання щодо переслідування в Нігерії за ознаками віросповідання. За інформацією заявниці вона сповідує християнство і повернутися на батьківщину не може, оскільки зараз ситуація в Нігерії ускладнилася на релігійному підґрунті, впевненості за свою безпеку вона не має. За словами заявниці, захисту в країні громадянської належності вона не має, бо не вірить, що уряд Нігерії здатний забезпечити ефективний захист своїх громадян.

Проте заявниця не навела достовірних фактів, які свідчили б про загрозу стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, не надала будь-якої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Навпаки, під час співбесід було з'ясовано, що заявниця мала національний паспорт, крім того, 11.08.2014 р. у посольстві Нігерії в Україні позивач отримала новий паспорт, що також свідчить про те, що держава, громадянином якої вона є, забезпечує її права, а вона такими правами користується. Під час проживання в Нігерії разом з батьками-християнськими місіонерами вона переїжджала з однієї церкви в іншу в різних містах Нігерії. Зазначила, що сутички між мусульманами і християнами відбуваються в північній частині Нігерії. Також заявниця повідомила, що вона у 2013 р. виїжджала до Нігерії на канікули і 31.07.2013 р. безперешкодно повернулася в Україну. Аналіз інформації, яку повідомила про себе під час співбесід позивач, свідчить про те, що вона не була жертвою релігійних та соціальних переслідувань, а отже обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання відсутні. Такі обставини дають підстави вважати, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а звернулася до органу міграційної служби виключно в пошуках легалізації. Відповідно, заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, є очевидно необґрунтованою, а тому було прийняте рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи й оцінивши докази по справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, громадянка Нігерії, прибула в Україну 27 вересня 2012 року з Нігерії, легально перетнувши Державний кордон України, з метою навчання в Сімферопольському державному університеті. Дані обставини в судовому засіданні сторони підтвердили. 16 жовтня 2014 року вона звернулася до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зазначивши при цьому, що її сім'ї в Нігерії загрожує небезпека (а.с.7). За результатами розгляду особової справи № 2014 SM 0010 ОСОБА_1, громадянки Нігерії, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішенням Державної міграційної служби України від 04 лютого 2015 року № 26-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно абзацом четвертим статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.21), про що їй повідомлено 16.02.2015 р. за № 13 (а.с.20). Підставою для такого рішення став висновок головного спеціаліста сектору у справах біженців та соціальної інтеграції УДМС України в Сумській області, відповідно до якого заява позивача є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить вагомих причин побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.31-37).

Суд вважає прийняте відповідачем рішення обґрунтованим, таким, що прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та підготовка письмового висновку про визнання чи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, належить до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до ст. 10 цього Закону.

Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Суд не вбачає, що є побоювання позивачки стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання в Нігерії, та погоджується з висновком відповідача про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки як в ході співбесід 23.10.2014 р. та 18.12.2014 р. (а.с.25-27,28-30), так і під час судового розгляду справи позивачка не навела достовірних фактів, які свідчили б про загрозу стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, не надала будь-якої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". При цьому судом встановлено, що заявниця вільно переміщувалася по території Нігерії, у 2013 році поверталася до Нігерії, в'їжджала і виїжджала з країни безперешкодно, при виїзді з Нігерії мала національний паспорт, який був їй безперешкодно виданий в країні громадянської належності. Окрім цього, 11.08.2014 р. у посольстві Нігерії в Україні позивачка отримала новий паспорт, що також свідчить про те, що держава, громадянином якої вона є, забезпечує її права, а вона такими правами користується, до того ж раніше з заявами про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зверталася. У свою чергу загострення конфлікту між християнами та мусульманами має місце не на всій території Нігерії, а в окремих штатах на півночі країни, при цьому заявниця та її батьки можуть переїхати на іншу територію країни, де їм не буде загрожувати небезпека.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає ознак протиправності при прийнятті рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015 р. № 26-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) Л.М. Опімах

Судді (підпис) В.М. Соколов

(підпис) О.В. Сопяненко

З оригіналом згідно

Суддя Л.М. Опімах

Повний текст постанови складено 07 квітня 2015 року.