Справа № 803/209/15-а
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 рокуСправа № 803/209/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дмитрука В.В.,

суддів Валюха В.М., Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Приходай Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - Міністерства інфраструктури України Шляхти А.В.,

представника відповідача - Укртрансінспекції Бірука В.Я.,

прокурора Бородчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, з участю прокуратури Волинської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державної казначейської служби України, про визнання протиправним рішення та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з позовом до Міністерства інфраструктури України, Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, з участю прокуратури Волинської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державної казначейської служби України, про визнання рішення Міністерства інфраструктури України від 16 січня 2015 року за № 384/25/10-15 протиправним та стягнення коштів в сумі 364 888 грн. 08 коп., в якості невиплаченої компенсації за фактично надані послуги по перевезенню пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), за період з 01 січня по 31 грудня 2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період з січня по грудень 2012 року ним було надано послуг з перевезення пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, що виходять за межі області, на загальну суму 364 888 грн. 08 коп. У грудні 2014 року позивач звернувся до Міністерства інфраструктури України із заявою про проведення компенсації за фактично надані послуги з перевезення пільгових категорій населення на автобусних міжобласних маршрутах за січень - грудень 2012 року у сумі 364 888 грн. 08 коп., однак листом від 16 січня 2015 року № 384/25/10-15 Міністерство інфраструктури України відмовило у проведенні такої компенсації з тих підстав, що повноваження щодо організації та проведення конкурсів з перевезення пасажирів покладено на Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті, а Міністерство інфраструктури України не є головним розпорядником коштів, призначених на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. На думку позивача, зазначене рішення відповідача суперечить частині другій статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт», згідно з якою органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону. Тому позивач вважає, що в силу абзацу 2 частини першої статті 7 Законну України «Про автомобільний транспорт», Положення про Міністерство інфраструктури України саме на відповідачу лежить обов'язок здійснити таку компенсацію на його користь. Позивач просить визнати рішення Міністерства інфраструктури України від 16 січня 2015 року № 384/25/10-15 протиправним та стягнути кошти в сумі 364 888 грн. 08 коп. в якості невиплаченої компенсації за фактично надані послуги по перевезенню пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), за період з 01 січня по 31 грудня 2012 року.

Відповідач (Міністерство інфраструктури України) в поданих до суду письмових запереченнях проти позову адміністративний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що на Міністерство інфраструктури України законодавцем не покладено обов'язок щодо компенсації перевізнику коштів за перевезення ним пільгових категорій громадян на маршрутах, які виходять за межі області, та Мінінфраструктури не є головним розпорядником коштів, передбачених державним бюджетом на компенсацію за фактично надані послуги по перевезенню пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області. Крім того, відповідач також зауважив, що лист від 16 січня 2015 року № 384/25/10-15 не є рішенням - актом індивідуальної дії, а тому не підлягає скасуванню.

Відповідач (Державна інспекція України з безпеки на наземному транспорті) в письмових запереченнях проти позову позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено покладення на відповідача обов'язку здійснювати компенсацію перевізникам за втрати, понесенні останніми при здійсненні перевезень пільгових категорій громадян на міжобласних маршрутах.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову.

Прокурор в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити повністю, оскільки чинне законодавство не встановлює обов'язку, способу і порядку для проведення компенсації перевізнику за надання послуг з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав

Судом встановлено, що 04 березня 1998 року ОСОБА_4 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності , що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії НОМЕР_1 від 27 березня 2013 року.

Відповідно до ліцензій Головавтотрансінспекції серії НОМЕР_2 від 17 липня 2007 року, серії НОМЕР_3 від 17 липня 2012 року, довідки Головного управління статистики у Волинській області від 19 листопада 2012 року № 270 позивач здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, зокрема, внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів автобусами.

На підставі дозволів Державної адміністрації автомобільного транспорту, Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, виданих протягом 2008-2013 років з різним терміном дії, позивач здійснює перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування.

За самостійними розрахунками позивача, проведених на підставі відомостей автостанцій Радехів, Рівне, Кузнєцовськ, Дубно, Млинів, Львів, Тернопіль, Луцьк, Колки, Світязь, Берестечко, Маневичі, Рожище, Голоби, Ковель, Шацьк, Горохів, Любомль, Камінь-Каширський за період з січня по грудень 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 надав послуги з перевезення пільгових категорій населення на міжобласних маршрутах на загальну суму 364 888 грн. 08 коп.

Позивач звернувся до Міністерства інфраструктури України листом від 18 грудня 2014 року № 164 щодо компенсації витрат за фактично надані послуги з перевезення пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), у сумі 364 888 грн. 08 коп.

Листом від 16 січня 2015 року № 384/25/10-15 Міністерство інфраструктури України повідомило, що повноваження щодо організації та проведення конкурсів з перевезення пасажирів покладено на Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті, а Мінінфраструктури України не є головним розпорядником коштів, призначених на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (зокрема компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян).

Надаючи правову оцінку правомірності дій відповідача як суб'єкта владних повноважень суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України «Про автомобільний транспорт», який регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Стаття 35 даного Закону встановлює, що перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Частинами першою, четвертою статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Перевіряючи наявність у відповідачів повноважень, що стосуються предмету спору, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено систему органів державного регулювання та контролю, до якої входить також і центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту; він забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту. Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Пунктом 1 Указу Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство інфраструктури України, Державну автотранспортну службу України, Державну авіаційну службу України, Державну службу зв'язку України, Державну службу морського та річкового транспорту України, реорганізувавши Міністерство транспорту та зв'язку України, а також поклавши на Міністерство, що утворюється, функції з реалізації державної політики у сфері туризму.

Відповідно до Положення про Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури України), затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року №581/2011 (далі - Положення), воно є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сферах авіаційного, автомобільного, залізничного, морського і річкового, міського електричного транспорту. Одним із основних завдань Мінінфраструктури України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах транспорту. Повноваження Мінінфраструктури України відповідно до покладених на нього завдань у сфері автомобільного та міського електричного транспорту визначені підпунктом 4.8 пункту 4 Положення.

В свою чергу, на виконання пункту 4 зазначеного Указу постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті, Державну адміністрацію автомобільного транспорту.

Разом з тим, Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 370/2011 «Питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» було утворено Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцію). Відповідно до Положення про неї, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №387/2011, Укртрансінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури України. Укртрансінспекція входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, на перевезення яким видано ліцензію, міському електричному, залізничному транспорті, експлуатації автомобільних доріг загального користування.

Укртрансінспекція у сфері автомобільного та міського електричного транспорту організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах); встановлює та розриває відносини з переможцями конкурсу (видача дозволу, його анулювання) - підпункти 10, 11 пункту 4.2 Положення.

Статтею 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. При цьому стаття розмежовує ці відносини в залежності від території, охопленої автобусними маршрутами загального користування (міські, приміські та міжміські маршрути, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), та приміські та міжміські, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути).

У першому випадку відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на внутрішньообласних маршрутах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати (частина перша статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до частини другої вказаної статті відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника. Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Отже, з наведеного випливає, що у відносинах із автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) відповідач як центральний орган, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, визначає форму дозволу, порядок його видачі та анулювання. В свою чергу, Укртрансінспекція безпосередньо організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах) та встановлює відносини з переможцями конкурсу шляхом видачі дозволу.

Такі відносини характерні у випадку із позивачем. Характер таких відносин підтверджується виданими йому дозволами на здійснення відповідних перевезень. Дозволами встановлено умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування, умови анулювання та переоформлення дозволів. Порядок та умови проведення компенсації перевізнику за надані послуги з перевезення пільгових категорій пасажирів дозволами не визначений.

Суд не бере до уваги посилання позивача та його представника на норми частини другої статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт», якою встановлено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону, оскільки цією статтею визначено засади діяльності автомобільного перевізника та автомобільного самозайнятого перевізника, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, а у даному випадку має місце здійснення перевезень на підставі дозволу. Із відповідачем будь-які договори щодо здійснення пасажирських перевезень позивач не укладав.

Жодна з норм чинного законодавства не визначає обов'язку (повноважень), способу і порядку для проведення відповідачем компенсації перевізнику за надання послуги з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Суд застосовує норми чинного законодавства, що регулює спірні відносини, однак не може встановлювати певні норми, порядки і механізми для врегулювання спору.

При цьому, суд також зазначає, що будь-якого замовлення, у якому б визначався порядок компенсації ФОП ОСОБА_4 збитків від перевезень пільгових категорій пасажирів на маршрутах загального користування, жодним суб'єктом владних повноважень не приймалось.

Суд вважає, що встановлених законом підстав для компенсації витрат позивача внаслідок перевезення пасажирів відповідачі не мають.

Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство інфраструктури України воно у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписуються Міністром інфраструктури України. Накази Мінінфраструктури України, видані в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами. Зазначені акти є рішеннями в розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Разом з тим, судом встановлено, що відносно позивача рішення відповідачем не приймалися. Лист відповідача від 16 січня 2015 року № 384/25/10-15 не є таким рішенням. Ним повідомлено про розгляд звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, тобто, інформовано про результат дій з розгляду письмової заяви позивача. Відтак, позовна вимога про визнання протиправним рішення є необґрунтованою.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку що відповідачами як суб'єктами владних повноважень доведено правомірність дій щодо відмови позивачу у виплаті компенсації в розмірі 364 888 грн. 08 коп. за фактично надані послуги по перевезенню пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), за період з 01 січня по 31 грудня 2012 року, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то за правилами статті 94 КАС України сплачений позивачем згідно з платіжним дорученням від 04 лютого 2015 року №2878 судовий збір у розмірі 10 відсотків від ставки, що становить 2 відсотки розміру вимоги майнового характеру (487 грн. 20 коп.) йому не повертається, як і судовий збір за немайнову вимогу - 0,06 розміру мінімальної заробітної плати (73 грн. 08 грн.). Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» у зв'язку із відмовою у задоволенні позову решта суми судового збору підлягає стягненню з позивача (90% від розміру ставки судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру), що становить 4 384 грн. 80 коп. ( 4 872 грн. - 487 грн. 20 коп.)

Керуючись статтями 2, 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про автомобільний транспорт», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в дохід Державного бюджету України 4 384 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) грн. 80 коп. належного до сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 10 квітня 2015 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя В.В. Дмитрук

Судді В.М. Валюх

С.Ф. Костюкевич