Справа № 816/4157/14
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 р. Справа № 816/4157/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Кудіної Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2014р. по справі № 816/4157/14

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградської області , Міністерства внутрішніх справ України

про визнання бездіяльності незаконною, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання незаконною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у невидачі протягом розумного строку наказу від 11 вересня 2014 року №1838 о/с та наказу від 06 жовтня 2014 року №2019 о/с; визнання незаконною бездіяльності Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, що полягає у невитребуванні від Міністерства внутрішніх справ України наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби у відставку як підстави для видачі грошового атестату та довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та наказу про підтвердження періодів перебування на лікуванні ОСОБА_1 за період з 31 березня 2008 року по 30 грудня 2013 року як підстави для оплати періодів перебування на лікуванні; стягнення з Міністерства внутрішніх справ України 44911,48 грн відшкодування моральної шкоди; стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області 4990,19 грн. відшкодування моральної шкоди.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2014 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано незаконною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у несвоєчасному прийнятті наказу від 11 вересня 2014 року №1838 о/с та наказу від 06 жовтня 2014 року №2019 о/с.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн /дві тисячі гривень 00 копійок/.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Міністерство внутрішніх справ України не погодилось із таким рішенням суду першої інстанції та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Сторони в судове засідання не прибули, повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 01.04.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.

З 30 грудня 2013 року позивач звільнений з органів внутрішніх справ згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 грудня 2013 року №1218 о/с у відставку через хворобу /а.с. 11/.

30 грудня 2013 року позивач звернувся із заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про видачу необхідних документів для призначення пенсії та проведення остаточного розрахунку (у тому числі оплату періодів перебування на лікуванні) /а.с. 14-15/.

Цього ж дня Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області направлено на адресу МВС України лист від 30 грудня 2013 року №1/12-1124 "Про розрахунок з грошового забезпечення ОСОБА_1" /а.с. 99-101/.

У подальшому між позивачем та відповідачами протягом 10 місяців велася переписка, у результаті якої 11 вересня 2014 року Міністерством внутрішніх справ України видано наказ "По особовому складу" №1838 о/с, яким підтверджено перебування ОСОБА_1 на лікуванні за період з 31 березня 2008 року по 30 грудня 2013 року /а.с. 37-44/.

Крім того, 06 жовтня 2014 року Міністерством внутрішніх справ України видано наказ "По особовому складу" №2019 о/с, яким було внесено зміни до наказу МВС від 01 березня 2013 року №177 о/с щодо призначення ОСОБА_1 на відповідну штатну посаду Департаменту внутрішньої безпеки МВС України; та до наказу МВС України від 27 грудня 2013 року №1218 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 зі штатної посади МВС України /а.с. 47/.

Після внесення МВС України змін до наказів відповідачем було проведено нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 13 червня 2009 року по 30 грудня 2013 року, підготовлено грошовий атестат /а.с. 48/ та довідку про додаткові види грошового забезпечення за останні 24 календарні місяці служби /а.с. 49/, довідку про грошове забезпечення для виплати одноразової грошової допомоги.

Позивач не погодився із бездіяльністю відповідачів, яка полягає у несвоєчасному винесенні наказів, та оскаржив її до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що Міністерство внутрішніх справ України порушило законні прав позивача шляхом несвоєчасної видачі наказів, що також призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з таких обставин.

В доводах апеляційної скарги відповідач зазначає, що законодавством не передбачено обов'язку відповідного органу внутрішніх справ видавати накази про підтвердження перебування особи на лікарняному. Щодо внесення змін до наказів МВС України від 01.03.2013 року №177 о/с та від 27.12.2013 року №1218о/с відповідачем зазначено, що зміни були внесені з власної ініціативи, а не на виконання рішення суду. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначено, що моральну шкоду має відшкодовувати не відповідач, а держава в особі Державної казначейської служби України, а також, що можливість відшкодування моральної шкоди має бути прямо передбачено нормами відповідного матеріального закону.

Згідно з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1.6. Інструкції "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", затвердженої наказом МВС України від 31 грудня 2007 року №499 (далі - Інструкція) грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 4.1. Інструкції при переміщенні, переведенні, а також звільненні осіб рядового і начальницького складу фінансовий апарат (бухгалтерія) зобов'язаний задовольнити їх усіма належними видами грошового та дорожнього забезпечення і про виплачені суми зробити відповідні записи в грошовому атестаті, зразок якого наведено у додатку до цієї Інструкції.

Колегією суддів встановлено, що посада, яку обіймав ОСОБА_1 відповідно до номенклатури посад віднесена до штатної структури Департаменту внутрішньої безпеки МВС України, а тому саме на МВС України покладено обов'язок видати накази про звільнення ОСОБА_1 зі штатної посади МВС України та про підтвердження періодів перебування на лікуванні за 2008-2013 роки, а також обов'язок вчасно звільнити позивача та провести щодо нього всі належні розрахунки.

30 грудня 2013 року Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області зверталося до МВС України листом від 30 грудня 2013 року №1/12-1124 "Про розрахунок з грошового забезпечення ОСОБА_1".

Також, позивач неодноразово звертався по даному питанню до МВС України з листами, зверненнями та заявами, копії яких додані до позовної заяви.

Однак, МВС України лише 11 вересня 2014 року видано наказ "По особовому складу" №1838 о/с, яким підтверджено перебування ОСОБА_1 на лікуванні за період з 31 березня 2008 року по 30 грудня 2013 року та 06 жовтня 2014 року Міністерством внутрішніх справ України видано наказ "По особовому складу" №2019 о/с, яким було внесено зміни до наказів.

Тобто, від дня звільнення до дня видачі наказу про підтвердження періодів перебування на лікуванні минуло понад 9 місяців (від 30 грудня 2013 року по 11 вересня 2014 року), від дня звільнення до дня видачі наказу про уточнення підпорядкованості підрозділу, у якому служив ОСОБА_1, минуло понад 10 місяців (від 30 грудня 2014 року по 06 жовтня 2014 року).

Також з матеріалів справи вбачається, що посада, яку обіймав ОСОБА_1, відповідно до номенклатури посад віднесена до штатної структури ДВБ МВС України, а тому, відповідно, УМВС України в Кіровоградській області не мало таких владних повноважень, на підставі яких можливо було б витребувати з МВС України накази про звільнення ОСОБА_1 зі штатної посади МВС України та про підтвердження періодів перебування на лікуванні за 2008-2013 роки, оскільки УМВС України в Кіровоградській області підпорядковане та діє на підставі наказів Міністерства внутрішніх справ України.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Міністерство внутрішніх справ України допустило протиправну бездіяльність, що виразилася у тривалому неприйнятті наказів, прийняття яких належить до компетенції Міністерства.

Лише після особистого прийому позивача у заступника міністра МВС України у вересні 2014 року, Міністерство внутрішніх справ України видало накази від 11 вересня 2014 року та 06 жовтня 2014 року.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в частині визнання незаконною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у несвоєчасному прийнятті наказу від 11 вересня 2014 року №1838 о/с та наказу від 06 жовтня 2014 року №2019 о/с постанова суду є законною і обгрунтованою та скасуванню не підлягає.

Щодо задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем не зазначено, в чому безпосередньо полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. дійшов помилкових висновків та порушив норми матеріального та процесуального права, через що є підстави для скасування в цій частині постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2014 року по справі №816/4157/14 відповідно до статті 202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2014р. по справі № 816/4157/14 скасувати в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн /дві тисячі гривень 00 копійок/.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області про визнання бездіяльності незаконною, стягнення моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2014р. по справі № 816/4157/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Катунов В.В. Ральченко І.М.