Справа № 804/2635/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 р. Справа № 804/2635/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
при секретарі судового засіданняПанченко Я.І.
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: Антонюк А.О. Слободянюк Р.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання недійсним рішення, визнання позивача учасником бойових дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
11.02.2015р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Дніпропетровського обласного військового комісаріату та просить:

- визнати недійсним рішення комісії відповідача з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України про відмову у встановленні позивачу статусу учасника бойових дій;

- визнати позивача учасником бойових дій;

- зобов`язати комісію Дніпропетровського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України надати позивачу посвідчення встановленого зразку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.04.2014р. позивачем було подано до Жовтневого районного військового комісаріату м.Дніпропетровська заяву про визнання його учасником бойових дій та видачі посвідчення як учаснику бойових дій, однак рішенням комісії Дніпропетровського обласного військового комісаріату від 10.06.2014р. було відмовлено позивачу у визнанні його учасником бойових дій у зв`язку з тим, що відповідно до Переліку держав і періодів бойових дій на території, затвердженого постановою КМУ №63 від 08.02.1994р., ОСОБА_2 не відноситься до країн, в яких велись бойові дії. Позивач не погоджується із даним рішенням посилаючись на те, що в період з 31.07.1990р. по 04.07.1992р. позивач проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 (окремий ремонтно-відновлювальний батальйон) м.Ленкорань Азербайджанської РСР та як технічний спеціаліст МО СРСР був направлений до зони надзвичайного положення, де забезпечував бойову діяльність військ відповідно до функціональних обов`язків за статтями Статуту СРСР та неодноразово його життю загрожувала небезпека, приймав участь у озброєних патрулюваннях, приймав особисту участь у бойових діях на території Нагірно-Карабахської автономної області в операції під назвою «Кільце» по роззброєнню незаконних озброєних формувань з 28.04.1991р. по 03.05.1991р. Відповідно до п.6 примітки Переліку держав і періодів бойових дій на їх території зазначено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього СРСР і після 1979р. направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, а згідно п.2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до учасників бойових дій на території інших країн відносяться військовослужбовці Радянської Армії, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовців МВС колишнього СРСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), які за рішенням Уряду колишнього СРСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Окрім того, представник відповідача також зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду АР Крим від 13.05.2010р. у справі №2а-14940/08/8/0170 встановлені факти того, що навесні 1991р. позивач разом з ОСОБА_3 приймав участь у операції «Кільце» на території Нагірного Карабаху у складі 165 ОРВБ у якості технічного замикання та обставини встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини згідно ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі посилаючись на те, що відповідачем відмовлено у встановленні позивачу статусу учасника бойових дій на законних підставах, оскільки підставою для надання військовослужбовцю статусу учасника бойових дій є наявність держав і періодів бойових дій, території яких визначені у Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою КМУ №63 від 08.02.1994р. Однак, відповідно до архівної довідки №56/12/9525 від 16.08.2011р. позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в м.Ленкорань Азербайджанської РСР у період з 31.07.1990р. по 04.07.1992р. у званні лейтенант-старший лейтенант, при цьому, відомості щодо участі у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ безпосередньо позивачем в архівних документах не відображено. Отже, вважати, що позивач виконував завдання в умовах надзвичайного стану та збройних конфліктах у м.Ленкорань Азербайджанської РСР не можливо. Також відповідач зазначає , що положення примітки 6 до Переліку поширюються лише на військових фахівців, які направлялися Генеральним штабом Збройних Сил колишнього СРСР у країни, на території яких велися бойові дії і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. Така думка висловлена і Верховним судом України у справах № 21-162а11 від 03.10.2011р., №21-9а14 від 25.02.2014р., №21-37а14 від 03.06.2014р. Посилання позивача на постанову Окружного адміністративного суду АР Крим від 13.05.2010р. №2а-14940/09/8/0170 вважає неприпустимим.

У ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у даній справі.

У період з 22.08.1990р. по 04.06.1992р. позивач проходив військову службу у Закавказькому військовому окрузі 60 МСД 165 ОРВБ на посаді офіцерського складу, що підтверджується довідкою від 13.11.2009р. (а.с. 17).

Зі змісту архівної довідки від 16.08.2011р. №56/13/9525 вбачається, що ОСОБА_1 у період з 31.06.1990р. по 04.06.1992р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (окремому ремонтно-відновлювальному батальйоні) м.Ленкорань Азербайджанської РСР у військовому званні «лейтенант-старший лейтенант» (а.с. 18).

29.04.2014р. позивачем до Жовтневого районного військового комісаріату м.Дніпропетровська було подано заяву про визнання його учасником бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка як учасника бойових дій.

10.06.2014р. на засіданні комісії Дніпропетровського обласного військового комісаріату від 10.06.2014р. було прийнято рішення про відмову позивачеві у визнанні його учасником бойових дій у зв`язку з тим, що відповідно до Переліку держав і періодів бойових дій на території, затвердженого постановою КМУ №63 від 08.02.1994р. ОСОБА_2 не відноситься до країн в яких велися бойові дії, що підтверджується копією витягу з протоколу №5 від 10.06.2014р. (а.с. 16-зворот).

Позивач не погоджується із вказаним вище рішенням, просить визнати вищевказане рішення недійсним, визнати позивача учасником бойових дій та зобов`язати комісію Дніпропетровського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України надати позивачу посвідчення встановленого зразку посилаючись на те, що позивач приймав участь у озброєних патрулюваннях, ніс військову службу в умовах загрози здоров`ю та життю, приймав участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини та має право на визнання його учасником бойових дій та отримання посвідчення встановленого зразка.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

П. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасниками бойових дій визнаються, зокрема, учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.95 № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Постанова №16) учасниками бойових дій визнаються працівники, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту).

Постановою Кабінету Міністрів України №63 від 8 лютого 1994 р. затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території (далі Постанова КМУ №63).

Згідно примітки 6 вказаної Постанови №63 Генеральним штабом Збройних Сил колишнього СРСР і після 1979р. направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний Штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального Штабу Збройних Сил колишнього СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

Отже, із системного аналізу вищенаведених норм видно, що учасниками бойових дій визнаються працівники, які за рішенням Уряду колишнього СРСР працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) за умови включення таких держав до вищенаведеного Переліку, затвердженого Постановою КМУ №63.

В той же час, зі змісту Постанови №63 вбачається, що Азербайджанська РСР не включена до вищевказаного Переліку держав, де велись бойові дії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки Азербайджанська РСР, де проходив військову службу позивач з 31.07.1990р. по 04.07.1992р., не включена до Переліку держав у яких велися бойові дії затвердженого Постановою КМУ №63, відповідачем правомірно було прийнято рішення про відмову позивачеві про визнання його учасником бойових дій.

Відповідна правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 03.10.2011р. № 21-162а11, від 25.02.2014р. №21-9а14, від 03.06.2014р. №21-37а14 , яка є обов`язковою для врахування адміністративними судами при застосуванні судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах згідно до вимог ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, і ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на які ґрунтуються його вимоги.

Згідно до ст. 86 вищевказаного Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності та незаконності прийнятого рішення з урахуванням наведених вище обставин у справі та норм чинного законодавства України.

Також позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про участі його в бойових діях у Збройних Силах України у ході проходження ним військової служби у період з 31.07.1990р. по 04.07.1992р., в тому числі не надано і довідки 10 Головного управління Генерального Штабу Збройних Сил СРСР.

Судом не може бути прийнята в якості належного доказу участі позивача у бойових діях на території Азербайджанської РСР архівна довідка від 16.08.2011р. №56/13/9525 з огляду на те, що зміст вказаної довідки свідчить лише про проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 м.Ленкорань Азербайджанської РСР з 31.07.1990р. по 04.07.1992р. (а.с. 18).

Також судом не приймається до уваги і посилання представника позивача на постанову Окружного адміністративного суду АР Крим від 13.05.2010р. у справі №2а-14940/09/8/0170 як на підставу для звільнення від доказування обставин у даній справі, які встановлені вказаним судовим рішенням, оскільки доказів набрання законної сили цим судовим рішенням представником позивача не надано та вказаним судовим рішенням встановлені обставини щодо прав та обов`язків не позивача, а іншої особи, у зв`язку з чим дане судове рішення не звільняє позивача від доказування обставин у даній справі щодо його прав та інтересів з урахуванням вимог ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши з урахуванням ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України дії відповідача щодо правомірності прийняття оспорюваного рішення, суд приходить до висновку, що відповідач при прийнятті рішення щодо відмови у визнанні його учасником бойових дій у Збройних Силах України діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України, обґрунтовано та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому у адміністративного суду відсутні правові підстави для визнання оспорюваного рішення недійсним.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача щодо визнання позивача учасником бойових дій, виходячи з того, що такі повноваження надані відповідачеві як суб`єкту владних повноважень згідно до Положення про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, затвердженого постановою КМУ №16 від 13.01.1995р. та судове рішення не може підміняти повноваження суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеного, відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного рішення у суду відсутні і підстави для задоволення похідних позовних вимог про зобов`язання відповідача видати позивачеві посвідчення учасника бойових дій встановленого зразка, так як ці позовні вимоги можуть бути задоволені лише у разі задоволення даного позову, тоді як суд не знайшов обґрунтованих підстав для задоволення цього позову.

Згідно ст.ст.8,9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, принципом законності відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

З огляду на викладене, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у відповідності до вимог ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12,71,86, 94, 112, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання недійсним рішення, визнання позивача учасником бойових дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 30.03.2015р.

Суддя С.О. Конєва