Справа № 823/181/15
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/181/15 Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М. Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

02 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Ганечко О.М.,

суддів: Коротких А.Ю., Хрімлі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області Носок Лесі Миколаївни; третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору: Приватне акціонерне товариство "Агропроммеханізація", - про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області Носок Лесі Миколаївни (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 26.01.2015 №18840029 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою (п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), заявленого позивачем 23 січня 2015 року щодо земельної ділянки, розміром 0,2779 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (ч.4 ст.15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу та просить скасувати спірну постанову, прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

У засідання учасники процесу не з'явилися, будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає слуханню спірного питання відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України.

Відповідно до ч.6 ст. 12, ч.1 ст.41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15.06.2005 позивач придбав у ПАТ «Агропроммеханізація» нежитлове приміщення складу, загальною площею 355,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

23.01.2015, на підставі вказаного договору, позивач звернувся до відповідача із заявою про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, розміром 0,2779 га (кадастровий номер НОМЕР_1) , за адресою: АДРЕСА_1, - на якій розташований вищевказаний об'єкт нерухомості.

Оскаржуваним рішенням від 26.01.2015 №18840029 відповідач відмовив позивачу у реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою у зв'язку з тим, що документи, подані для державної реєстрації речових прав, не відповідають вимогам, визначеним законодавством, та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Ст.9 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - ЗУ №1952-IV) визначено обов'язки державного реєстратора. Серед них - встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку, визначеному ч.1 ст.15 ЗУ №1952-IV. Він передбачає: прийняття і перевірку документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Процедура ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначена Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 (далі - Порядок №1141).

У разі проведення державної реєстрації виникнення інших речових прав на нерухоме майно, відмінних від права власності, державний реєстратор, згідно з п.22 Порядку №1141, вносить до запису про інші речові права та суб'єкта цих прав відомості щодо суб'єкта речового права, вид речового права; строк дії речового права (ознака безстроковості); розмір орендної плати (у разі проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки); підстав для виникнення речового права: назва документа; дата видачі документа; номер документа; ким виданий (оформлений) документ; додаткові відомості про документ; підстав для внесення запису про інші речові права та суб'єкта цих прав, змін до запису: назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; реєстраційний номер, дата і час реєстрації заяви, на підставі якої проводиться державна реєстрація прав; прізвище, ім'я та по батькові державного реєстратора; найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу.

У разі проведення державної реєстрації виникнення іншого речового права на нерухоме майно, відмінного від права власності, до спеціального розділу Державного реєстру прав, відповідно до п.26 Порядку №1141, вносяться відомості, передбачені пунктами 20, 22 і 23 цього Порядку.

Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, згідно з ч.3 ст.17 ЗУ №1952-IV, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У разі, якщо документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами, державний реєстратор, відповідно до ч.1 ст.22 ЗУ №1952-IV, у строк, встановлений частинами п'ятою, сьомою і восьмою статті 15 цього Закону, для розгляду заявлених прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і письмово повідомляє про це заявника. У разі невиконання зазначених вимог, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень (ч.3 вказаної статті Закону).

Суд першої інстанції зазначив, що згідно ст.92 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року №2768-III (далі - ЗК України), право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Таке право набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; вищі навчальні заклади незалежно від форми власності.

Таким чином, діючим законодавством України не передбачено виникнення права постійного користування земельною ділянкою у фізичних осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про помилковість доводів позивача, про перехід до нього права постійного користування земельною ділянкою на підставі вищезазначеного договору, оскільки, відповідно до п.1.2. його, предметом є купівля-продаж нерухомого майна: нежитлового приміщення складу, площею 355,9 кв. м., - а не права постійного користування земельною ділянкою. Тож вказаний документ є правовстановлюючим документом щодо вказаного приміщення.

Із аналізу ст.181 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України) вбачається, що земельна ділянка та об'єкти, розташовані на ній, є самостійними окремими об'єктами цивільних прав.

Ст.79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на неї поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Вказівка у п.1.5. договору про погодження подальшого користування позивачем земельною ділянкою, що знаходиться під проданим приміщенням, не підміняє законодавчі підстави для виникнення відповідного речового права щодо земельної ділянки.

Так, відповідно до ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою, згідно зі ст.126 ЗК України, посвідчується державними актами, форми яких затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Суд першої інстанції наголошував, що, згідно з ч.3 ст.4 ЗУ №1952-IV, право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Так, з огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані документи позивачем не відповідали вимогам закону та не давали змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Ці підстави відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.24 ЗУ №1952-IV, правомірно надавали відповідачу право прийняти рішення про відмову в державній реєстрації права постійного користування позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підгягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення, в зв'язку з чим, апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 159, 160, 162, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Ганечко

Судді: О.Г. Хрімлі

А.Ю. Коротких

.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Хрімлі О.Г.

Коротких А. Ю.