Справа № 817/4106/14
Суддя: Хаюк С.М.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гломб Ю.О.
Суддя-доповідач:Хаюк С.М.
УХВАЛА
іменем України

"01" квітня 2015 р. Справа № 817/4106/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Хаюка С.М.
суддів: Бондарчука І.Ф.
Моніча Б.С.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від "21" січня 2015 р. у справі за позовом Рівненського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Рівненський міський центр зайнятості звернувся в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 136,11 грн.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2015 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з постановленою судом першої інстанції ухвалою, Рівненський міський центр зайнятості подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вказану ухвалу та постановити нове рішення по суті вимог.
З врахуванням приписів статей 196,197 КАС України, розгляд апеляційної скарги здійснюється судовою колегією в порядку письмового провадження.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 195 КАС України, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 14.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні.
Згідно із ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення", ОСОБА_1 15.09.2014 року було надано статус безробітного та призначена допомога по безробіттю терміном 360 календарних днів з 22.09.2014 року по 16.09.2015 року.
23.09.2014 року між Рівненським міським центром зайнятості та ОСОБА_1 був укладений договір № 00005 щодо направлення його на підготовку в ДП "Навчально-курсовий комбінат "Рівнебуд" Акціонерного товариства закритого типу-фірми "Рівнебуд" за професією - "Електрогазозварник", зі строком навчання з 23.09.2014 року до 26.02.2015 року (5,20 місяців) з метою сприяння подальшому працевлаштуванню.
Наказом № 15 від 07.10.2014 року ОСОБА_1 було відраховано з числа учнів групи "Електрогазозварник" у зв`язку з пропусками занять без поважних причин.
На думку позивача фактична вартість навчання в сумі 136,11 грн. має бути стягнута з відповідача. Наведені обставини слугували підставою для звернення позивачем до суду з адміністративним позовом.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того , що вирішуючи спір про звернення органів владних повноважень, необхідно встановлювати, чи має місце публічно-правовий спір та чи подано позов у межах наданих повноважень. В даному випадку, спір з вимогами про відшкодування шкоди - стягнення суми витрат пов`язаних з оплатою навчання відповідача даним критеріям не відповідає, оскільки має приватно-правовий характер.
Оцінюючи таку позицію суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб"єкта владних повноважень у випадках, установлених законом.
Також, згідно приписів ч.4 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства України фізичні особи можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень.
Як убачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник у сфері правовідносин з приводу загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, а саме стягнення допомоги з застрахованої особи, на підставі ч.3 ст.36 Закону України від 2 березня 2000 року №1533-ІІІ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі Закон № 1533-ІІІ).
Згідно положень ч.3 ст.36 Закону № 1533-ІІІ, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
В свою чергу частиною 1 ст. 17 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що формування та реалізацію державної політики у сфері зайнятості населення забезпечують у межах своїх повноважень Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим та Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування.
Окрім того, судовою колегією враховується те, що Указом Президента України від 16.01.2013 року №19/2013 затверджено Положення про Державну службу зайнятості України (далі - Служба), яка входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції (далі - Положення №19).
Зокрема, пп. 28 п. 4 Положення №19 передбачено, що Служба відповідно до покладених на неї завдань представляє інтереси Фонду в судових та інших органах, у відносинах з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, громадськими об`єднаннями з питань соціального захисту, а також з органами соціального страхування на випадок безробіття іноземних держав, міжнародними організаціями, діяльність яких пов`язана із захистом соціальних прав людини.
При цьому, згідно пп. 8 п. 6 Положення №19 Служба для виконання покладених на неї завдань має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою, а також несплачені у добровільному порядку штрафи, накладені відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та статті 24-1 Закону України «Про рекламу».
Виходячи з приписів наведених норм законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що вказаний спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб"єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у сфері державної політики зайнятості населення .
Отже, висновок суду про те, що заявлений спір, не належить до адміністративної юрисдикції, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України та не відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справах цієї категорії, висловленій у постановах від 23 березня 2010 року (№ 21-2282во09), 13 квітня 2010 року (№ 21-320во10), 14 лютого 2012 року (№ 21-1099во10), а також, правовій позицій Вищого адміністративного суду України суду, висловленій в ухвалах від 27.01.2015 року (К/800/26313/14, К/800/41481/14), від 03.02.2015 року (К/800/1241/15).
Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права,а тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості задовольнити.
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від "21" січня 2015 р. скасувати і справу направити для продовження розгляду.
Ухвала набирає чинності з моменту її постановлення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.М.Хаюк

судді: І.Ф.Бондарчук

Б.С. Моніч

Роздруковано та надіслано:р.л.п.
1- в справу:
2 - позивачу/позивачам: Рівненський міський центр зайнятості вул.Кавказька,4,м.Рівне,33013

3- відповідачу/відповідачам: ОСОБА_1

АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 - військова частина НОМЕР_1 , м. Рівне
5 - ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ,

- ,