Справа № 815/543/15
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/543/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.,

за участю секретаря - Іленка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом якому ставить вимоги до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 769-14 від 19 грудня 2014 року та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2015 року позов задоволено, а саме визнано неправомірним та скасовано рішення Державної Міграційної Служби України № 769-14 від 19 грудня 2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Вимоги скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи, а саме не досліджено докази надані міграційною службою щодо відсутності інтересів правоохоронних органів або суспільства РФ до ОСОБА_1, а навпаки суд послався лише на докази надані позивачем.

Також, у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В ході перевірки підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Застосований судом принцип диспозитивності є необґрунтованим, так як вийшовши за межі позовних вимог суд не навів належних мотивів.

ОСОБА_1 та його представником подано письмові заперечення на апеляційну скаргу з яких вбачається, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права, так як останній є громадянином Російської Федерації, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни у зв'язку із побоюваннями переслідування з боку органів державної влади Російської Федерації у зв'язку зі своїми опозиційними поглядами та діяльністю, а тому у відповідача відсутні підстави для відмови у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Гловного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.07.2014 року (т.1 а.с. 55-57).

В ході підготовки матеріалів відповідачем встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації, до виїзду до України проживав в м. Краснодар, за національністю - росіянин, за віросповіданням - православний християнин, що вбачається з протоколу співбесіди з громадянином Російської Федерації (т.1 а.с. 83-88).

Відповідно до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в Росії піддавався переслідуванням за висловлювання своєї громадянської позиції та отримувати погрози (т. 1 а.с. 55-57).

Вбачається, що з метою вираження своєї точки зору він використовував соціальні мережі - «Вконтакте» та «Facebook».

Так, з березня 2014 року позивач став отримувати погрози нанесення йому фізичної шкоди та вбивства від прихильників політики президента в м. Краснодарі по повідомленням та телефонним дзвінкам, погрожували спалити дитячий центр, де останній проводив психологічні тренінги та консультації. Також почали надходити заяви в поліцію та ФСБ з вимогами застосувати відповідальність до позивача за його публікації. 16.05.2014 року ОСОБА_1 доставлено до поліцейського відділку, де в нього відбирались пояснення відносно заяв різних фізичних осіб щодо закликів позивача в мережі Інтернет до повалення влади та наклепів на президента РФ. Позивач в заяві вказав, що в результаті таких переслідувань органами поліції, до нього застосовано адміністративний арешт терміном 10 діб. Згідно наданих пояснень вбачається, що перебуваючи в ізоляторі 21.05.2014 року, останній викликаний на бесіду зі слідчим, де йому пропонувалось зізнатись в екстремістській діяльності та агітації проти влади в мережі Інтернет, на що останній відмовився. Після звільнення ОСОБА_1 прийняв рішення виїхати до України, побоюючись кримінального переслідування за висловлювання своїх політичних поглядів.

Згідно матеріалів справи позивач 03.06.2014 року рейсовим автобусом сполучення м. Ростов-на-Дону (РФ) - Маріуполь (Україна) дістався до українського кордону (м. Новоазовськ), та пішки (легально) перетнувши його, сів до автобуса сполучення м. Сочі - Кишинів, яким прибув до м. Одеси 04.06.2014 року (т.1 а.с. 58).

Про причини виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 зазначив, що останні 10 років не підтримує політику президента, але раніше про це відкрито не говорив, лише під час війни в Грузії відкрив анонімний аккаунт в ЖЖ, де писав про бомбардування грузинських міст, зараз цей ЖЖ вже видалений. Також, приблизно в 2005 році позивач фінансово підтримував «Марші незгодних» у м. Москві. Активну діяльність у «Вконтакті» та «Фесбук» розпочав з березня 2014 року. У вказаних соціальних мережах позивач розміщував інформацію проти президента та компрометуючі матеріали, через що йому почали погрожувати в соціальних мережах. Також, ОСОБА_1 планував набрати групу по вивченню української мови в Краснодарі, але даний проект не реалізував через арешт. На думку останнього його заарештували саме за заявами людей, які йому погрожували в соціальних мережах. Після звільнення з-під арешту позивачу продовжували погрожувати та писати на нього заяви, у зв'язку з чим останній й вирішив виїхати з країни, бо побоювався, що ці заяви врешті решт призведуть до кримінального провадження. Інша причина залишення позивачем країни свого походження - це побоювання застосування до нього фізичного насильства, які обумовлені численними погрозами завдання шкоди здоров'ю та життю.

З метою з'ясування обставин, викладених в заяві ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.07.2014 року, органом міграційної служби проведено співбесіди та складено відповідні протоколи.

В результаті перевірки Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області прийнято висновок від 19.11.2014 року № 2014OD0167 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.189-216).

Рішенням Державної міграційної служби України № 769-14 від 19 грудня 2014 року, підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні (т.1 а.с. 51).

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок щодо протиправності рішення суб'єкта владних повноважень, так як останнім формально здійснено перевірку викладних у заяві ОСОБА_1 фактів щодо наявності підстав для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з наступних підстав.

Згідно ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вимогами ч. 6 ст. 9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Також, п.п. «б», «г», «е» п. 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВСУ № 649 від 07.09.11 року, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу): направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону. Готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У відповідності до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», передбачено, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Судовою колегією вбачається, що в ході проведеної перевірки міграційною службою та розгляду справи судом першої інстанції встановлено наступні об'єктивні обставини.

Так, позивач з березня 2014 року розпочав активну діяльність у соціальних мережах «Вконтакті» та «Facebook» проти політики РФ, а саме брав активну участь в підтримці України щодо подій, які відбувалися в Криму та на сході України, був критично налаштований до влади своєї країни, що викликало значне невдоволення зі сторони прихильників політики РФ, та слугує причиною ймовірності загрозі для життя та здоров'я позивача у разі його повернення до країни походження.

В ході бесіди з працівниками міграційної служби позивач зазначив, що активізація його діяльності відбулась в березні 2014 року, основною причиною його активної діяльності стала компанія по приєднанню Криму до РФ, цензура в Інтернеті, блокування груп та користувачів соціальних мереж. Також, проведена компанія по пошуку «ворогів народу» - націонал зрадників. (т.1 а.с. 87).

Останнім в мережі Інтернет створена сторінка, на сайті «Вконтакті», відносно організації в Краснодарі клубу Української культури з курсами української мови, записи на якій датуються, починаючи с 01.05.2014 року (т.1 а.с. 139-141).

Також, позивач брав участь в таких масових заходах на території України, як «Марш вишиванок» та мітинг пам'яті 40 діб подіям 2 травня та відвідував збори Правого Сектору в м. Одесі, про що повідомив при співбесіді з працівника міграційної служби (т.1 а.с. 87-88).

Вказана інформація оприлюднена ОСОБА_1 в мережі Інтернет, що вбачається з роздруківки з соціальної мережі «Вконтакті» (т.1 а.с. 135-138).

По приїзду в Україну позивач вступив в організацію «Самооборона Одеси» та підтримував зв'язок з волонтерами, які збирають допомогу для сил АТО (т.1 а.с. 108).

Таким чином, позивач, як громадянин Російської Федерації, який приймав активну участь в підтримці України, відкрито висловлював свою громадянську та політичну позицію в соціальних мережах, ще перебуваючи на території РФ починаючи з березня 2014 року, (т.1 а.с. 151-171).

Перебуваючи на території України був учасником репортажів, які відкрито транслюються в мережі Інтернет (т.1 а.с. 134), після чого, зокрема, позивачу направлено з країни походження багаточисельні погрози його життю, а коментарі містили висловлювання, принижуючі його честь та гідність, що спричиняє неможливість його подальшого проживання в своїй країні в повній безпеці (т.1 а.с. 66-68),(т.1 а.с. 142-148).

17.08.2014 року ОСОБА_1 намагався через соціальні мережі організувати мітинг, направлений на федералізацію Кубані, внаслідко чого занесений до Федерального списку екстремістів та терористів, як організатор «маршу за федералізацію Кубані», що підтверджується витягом з інформаційно-аналітичного центу «Ліга» ТОВ «Ліга Закон» (т.1 а.с. 109) (т.1 а.с. 7).

Станом на 01.10.2014 року за поширення в мережі Інтернет закликів до екстремістської діяльності слідчим відділом УФСБ Росії порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1, згідно роздруківки з мережі Інтернет (т.1 а.с. 5).

Колегія вважає, що вказані обставини щодо переслідування та затримання в Російській Федерації осіб, які висловлюють свою опозиційну думку та висвітлюють події в Україні підтверджують доводи позивача щодо можливого переслідування за опозиційну діяльність, у разі повернення до своєї країни. (т.2 а.с. 15-36).

В даному випадку ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

При цьому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Разом з тим, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в РФ.

Так, аналіз ситуації по країні походження зроблений вибірково, висновки є суперечливими та не відповідають викладеній ситуації в країні, а саме не враховано, що до Кримінального кодексу РФ внесено ряд поправок, які передбачають кримінальну відповідальність навіть «за репост «Вконтакте» з українських груп».

Не враховано, що згідно веб-сайту Роскомфінмоніторингу, ОСОБА_1 перебуває у списку екстремістів та терористів (т.1 а.с. 209), однак за яких правових підстав останнього включено до вказаного списку відповідачем не встановлювалось та належної оцінки даному факту не надавалось. В ході апеляційного розгляду відповідач вказав, що кримінальну справу порушено за ч.2 ст. 280-1 КК РФ (публічні заклики до екстреміської діяльності, з використанням ЗМІ та Інтернет, що додатково вказує на кримінальне переслідування позивача з боку спецслужб РФ.

Судом першої інстанції вірно дано оцінку факту звернення відповідача з запитом до Служби безпеки України та відповіді, згідно листа УСБУ в Одеській області № 65/1/3/3004нт від 23.07.2014 року (т.1 а.с. 99), з якого вбачається на необґрунтованість побоювань ОСОБА_1, так як з останнього не вбачається з яких міркувань виходив державний орган надаючи свій висновок.

Крім того, посилання апелянта на факти, а саме: діяльність позивача здійснювалась лише з метою просування психологічних послуг; дії заявника в соціальній мережі після подій 2 травня 2014 року в м.Одесі вважається спланованим психологічним експериментом задля привернення уваги до власної особи, який проводився не вперше та мав неодноразове місце у житті особи, є безпідставним, так як не ґрунтуються на конкретних доказах, а в судовому засіданні представник не зміг пояснити в чому саме такі дії мають свій прояв.

Суперечливими є доводи відповідача щодо відсутності підстав для визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, так як вказуючи на наявність нормальних умов для проживання на території РФ, а саме наявність місця проживання, роботи, відсутності інших об'єктивних обставин для зміни місця проживання, та відкидаючи умови, які об'єктивно вказують на активну діяльність у соціальних мережах «Вконтакті» та «Facebook» проти політики РФ та наявності кримінального переслідування, міграційна служба приходить до висновку щодо необґрунтованості доводів заявника.

Колегія вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано вимоги ч.2 ст. 11 КАС України, а саме зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, так як такі дії направлені на повний захист прав позивача, з урахуванням п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 року.

Посилання апелянта на наявність суперечності в резолютивній частині постанови, а саме задоволення позову та зобов'язання вчинити певні дії, які виходять за межі позовних вимог, є цілком формальним та не впливає на суть прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.185, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАСУ, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання постанову у повному обсязі, відповідно до ст.160 КАСУ.

Повний текст постанови складено 06.04.15 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

31 березня 2015 року м.Одеса справа № 815/543/15

категорія: 3.4 головуючий І інстанції: Вовченко О.А.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.,

за участю секретаря - Іленка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.02.2015 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання постанову у повному обсязі, відповідно до ст.160 КАСУ.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло