Справа № 823/29/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/29/15 Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Старової Н.Е.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання протиправними дій та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції (далі - відповідач) третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання протиправними дії відповідача щодо протиправного утримання із пенсії позивача грошових коштів для погашення неіснуючої заборгованості зі сплати страхових внесків на загальну суму 2 795, 55грн., яка утримана станом на 21.11.2014 року; стягнення з відповідача 2 795, 55грн., які безпідставно утримані з пенсії позивача станом на 21.11.2014 року; стягнення з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Черкаський окружний адміністративний суд своєю постановою від 23 лютого 2015 року адміністративний позов задовольнив частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням, управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року та постановити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з пенсії позивача відраховано з січня по серпень (включно) 2013 року 1 287, 92грн., а з травня до листопада 2014 року - 1 564, 28грн. Дані суми стягнуто у зв'язку з наступними обставинами.

20.08.2012 року управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області прийняло вимогу № Ф-525 про сплату позивачем заборгованості з єдиного внеску за 2010 рік у сумі 1 756, 80грн. На її підставі відповідач прийняв постанову від 12.10.2012 року про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення вищевказаної заборгованості, а також виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму 1 982, 43грн. Вказана постанова про відкриття виконавчого провадження була скасована постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2013 року у справі № 2а/2370/4222/2012, з огляду на те, що вимога про сплату боргу не була виконавчим документом. Водночас, до часу прийняття цього рішення з позивача кошти частково стягнуті.

В подальшому, УПФУ в Звенигородському районі звернулося з позовом до суду про стягнення з позивача відповідно до вимоги № Ф-525 від 20.08.2012 року заборгованості з урахуванням часткового стягнення виконавчою службою за вищевказаними обставинами у сумі 1 126, 21 грн. за липень-грудень 2010 року. Дані вимоги були задоволені постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 25.06.2013 року у справі № 823/1922/13-а, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014 року. У зв'язку з цим був виданий виконавчий лист від 21.03.2014 року. На підставі нього відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2014 року щодо стягнення з позивача вищевказаної заборгованості, а також виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму 1 298, 83 грн. Ці кошти стягнуті з позивача в повному обсязі.

У зв'язку з несвоєчасною сплатою позивачем єдиного внеску в сумі 1 312, 71грн. за січень-квітень 2011 року УПФУ в Звенигородському районі прийняло рішення № 463 від 11.04.2012 року, яким застосувало до позивача штраф у розмірі 131,27 грн. та пеню в сумі 91,89 грн. На цій підставі прийнята вимога про сплату недоїмки № Ф-463 від 20.08.2012 року на загальну суму 223,16 грн. Для примусового виконання цієї вимоги відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження щодо утримання 20 % з пенсії позивача вищевказаної заборгованості, а також виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій всього на загальну суму 295,48грн. Ці кошти стягнуті з позивача в повному обсязі.

З приводу даних спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV).

Ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV передбачено право державного виконавця стягувати виконавчий збір у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений законом.

Суд звертає увагу на те, що стягнення виконавчого збору передбачено одночасно в постанові про стягнення боргу з єдиного внеску, що не оскаржена. Тож доводи позивача про його стягнення за відсутності відповідних рішень спростовуються обставинами справи.

Таким чином, відповідач, стягнувши заборгованість з відповідача з урахуванням виконавчого збору за виконавчим листом Черкаського окружного адміністративного суду від 21.03.2014 року у справі № 823/1922/13-а на загальну суму 1 298, 83 грн. та на підставі вимоги УПФУ в Звенигородському районі № Ф-463 від 20.08.2012 року у загальному розмірі 295,48грн., діяв у межах та у спосіб, що визначені законом.

Зважаючи, що рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2013 року у справі № 2а/2370/4222/2012 визнано незаконною та скасовано постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2012 року з огляду на те, що вимога № Ф-525 від 20.08.2012 року не була виконавчим документом, суд дійшов висновку про неправомірність стягнення з позивача такої заборгованості та виконавчого збору до видачі виконавчого листа у справі № 823/1922/13-а, оскільки примусове стягнення коштів відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 606-XIV здійснюється лише на підставі виконавчих документів.

Ч. 1 ст. 68 Закону № 606-XIV передбачено право державного виконавця здійснювати стягнення, зокрема, на пенсію боржника у разі відсутності у нього коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, у т.ч. стягнення періодичних платежів.

Відрахування з пенсії, відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, провадяться в установленому законом порядку на підставі рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Абз. 2 зазначеної статті встановлено, що з пенсії може бути відраховано не більш як 20 відсотків. Отже доводи позивача про заборону стягнення заборгованості з пенсійних виплат спростовуються вказаними нормами закону.

Доводи позивача стосовно того, що вона є пенсіонером за віком, а тому не повинна сплачувати єдиний внесок, суд не бере до уваги з огляду на наступне.

Позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець з 22.12.2009 року. Згідно з даними пенсійного посвідчення від 24.02.2011 позивач є пенсіонером за віком (термін дії - довічно).

Згідно з ч. 7 ст. 1 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» (далі - Закон № 3609-VI) ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) доповнено ч. 4, відповідно до якої особи, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу і обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Ці зміни відповідно до ч. 1 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3609-VI набули чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 06.08.2011 року.

Отже, позивач, як пенсіонер за віком, звільнений від сплати єдиного внеску з серпня 2011 року.

Так, згідно з вимогою управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області № Ф-525 від 20.08.2012 року, на підставі якої здійснювалося стягнення коштів з позивача, заборгованість з єдиного внеску виникла за 2010 рік.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати єдиного внеску з серпня 2011 року, суд вважає його доводи про відсутність підстав для стягнення з неї боргу з єдиного внеску за 2010 рік, необґрунтованими.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Базовим звітним періодом для фізичних осіб-підприємців був календарний рік.

Крім того, правомірність рішення УПФУ в Звенигородському районі Черкаської області № 463 від 11.04.2012 року про застосування до позивача штрафу в розмірі 131, 27 грн. та пені у сумі 91,89 грн. підтверджена постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 21.10.2013 року у справі № 823/3000/13-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 року.

Ч. 2 ст.256 КАС України передбачено, що обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Щодо позовної вимоги стягнути з відповідача суми відрахованих коштів суд зазначає наступне.

Відповідно до підп.4.16.3 п.4.16 розділу 4 «Порядок та умови здійснення виконавчого провадження» Інструкції про проведення виконавчих дій № 74/5, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року № 74/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158, кошти виконавчого збору перераховуються до Державного бюджету України і як фінансування надходять на спеціальні реєстраційні рахунки для обліку інших надходжень спеціального фонду, відкриті на ім'я Міністерства юстиції України, регіональних управлінь юстиції, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - територіальні управління юстиції) в органах Державного казначейства.

Єдиний соціальний внесок також перераховується до державного бюджету.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, - за винятком операцій з бюджетного відшкодування податку на додану вартість та безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду регулюється Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 року № 787, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182 (далі - Порядок).

Згідно з абзацом першим п. 3 розділу I «Загальні положення» Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

З аналізу п. 5 розділу І Порядку вбачається, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Згідно з п. 16 розділу І Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету здійснюється з того бюджету, до якого зараховувався у поточному бюджетному році платіж, який підлягає поверненню. Якщо платіж, що повертається, був сплачений до загального (спеціального) фонду державного або місцевих бюджетів, але згідно з бюджетним законодавством не передбачений серед джерел надходжень бюджетів у поточному бюджетному році, то повернення здійснюється за рахунок податків та зборів, не віднесених до інших категорій (код класифікації доходів бюджету 19090000) або інших надходжень (код класифікації доходів бюджету 24060300) відповідного бюджету.

Відповідно до п.3 розділу II «Повернення помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів платежів, власних надходжень бюджетних установ» Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих на рахунки з обліку власних надходжень бюджетних установ, здійснюється відповідними органами Казначейства за умови надання бюджетною установою - власником рахунків таких документів: подання цієї бюджетної установи з обов'язковим зазначенням інформації, передбаченої пунктом 5 розділу I цього Порядку; копії заяви платника про повернення коштів.

Зважаючи на викладене, вимога позивача стягнути безпідставно відраховані з її пенсії кошти з відповідача з огляду на межі його повноважень, як державного органу, суд вважає безпідставними.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до відповідача із заявами від 01.11.2012 року та 31.05.2013 року з вимогами скасувати рішення щодо стягнення заборгованості на підставі вимоги № Ф-525 від 20.08.2012 року та повернути неправомірно стягнуті кошти. Однак, відповіді на зазначені заяви у матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним те, що у відповідності до ст. 11 КАС України, суд першої інстанції правомірно зобов'язав відповідача розглянути питання та вчинити дії в межах своїх повноважень згідно з вимогами діючого чинного законодавства щодо повернення позивачу з урахуванням встановлених у цій справі обставин незаконно стягнутих коштів у сумі 1 201, 24 грн.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що відповідно з абз. 2 підп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2014 року № 3674-VI та враховуючи обсяг задоволених позовних вимог (часткове задоволення немайнової позовної вимоги та часткове - майнової), часткову оплату позивачем судового збору при поданні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з позивача на користь Державного бюджету України пропорційно задоволеним вимогам судовий збір в розмірі 822 грн. 15коп.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Старова Н.Е.