Справа № 810/908/15
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року 810/908/15

приміщення суду за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 26,

час прийняття постанови : 15 год. 10 хв.

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лиска І.Г.

при секретарі: Васковець М.С.,

за участю представника позивача, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 з позовом до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування: податкового повідомлення рішення від 05.02.2014 року № та №, вимоги від 05.02.2015 року №Ф-, рішення від 05.02.2015 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

У обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі наказу від 05.12.2014р. № 662 відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2011р. по 31.12.2013р. позивача як фізичної особи - підприємця, про що складено Акт перевірки №145/17-1/НОМЕР_1 від 20.01.2015р. (далі - Акт перевірки).

Згідно висновку Акту перевірки, контролюючим органом встановлені порушення позивачем п. 177.4, п. 177.5 ст. 177 ПК України, а саме: до складу податкових витрат включено вартість придбаних товарів (послуг, робіт) безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів на загальну суму 603 366,35грн., як безпідставні включені ним витрати на придбання запчастин та господарські витрати на загальну суму 543 788,40 коп. (без ПДВ).

Не погоджуючись із висновками, викладеними відповідачем позивач подав на них заперечення від 23.01.2015р. № 001.

Листом від 30.01.2015р. № 470/10/10-08-17-03/154 відповідач повідомив позивача про те, що висновки в Акті перевірки залишені без змін, а сама відповідь є невід'ємною частиною Акту документальної планової перевірки позивача від 20.01.2015р. № 2519/17-3/НОМЕР_1.

На підставі Акта перевірки відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 05.02.2014р. № форма «Р» про визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 5867,22грн. за основним платежем та 1466,81грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 05.02.2014р. № форма «Р» про визначення податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 81568,26 грн. за основним платежем та 20392,07 грн. за штрафними санкціями);

- вимогу від 05.02.2015р. № Ф- про сплату боргу (недоїмки), а саме недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 188694,57грн.

- рішення від 05.02.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на сплату штрафних санкцій в розмірі 18869,46грн.

Позивач вважає, що зазначені вище рішення, які прийняті на підставі Акту перевірки №145/17-1/НОМЕР_1 від 20.01.2015р. є протиправними і такими, що підлягають скасуванню, а висновки контролюючого органу є безпідставними, тому звернувся з даним позовом до суду.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, від відшкодування судових витрат відмовилась.

Відповідачем позов не визнано, заперечення надано суду 01.04.2015 року в письмовій формі, в яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, в письмових запереченнях на позов відповідач просив суд здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши представника позивача, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 18.12.2014 року по 31.12.2014 року, на підставі п. п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", відповідно до направлення від 18.12.2014 року №509/17-2, виданого Вишгородською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області та плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання, наказу Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 05.12.2014 р. №662 відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово - господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року відповідно до затвердженого плану перевірки

Документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_2:

Вимог пункту 6 статті 128 Господарського Кодексу України від 16 січня 2003 року №436-IV та вимог п.177.10 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року ФОП ОСОБА_2 облік доходів і витрат вівся неналежним чином;

Порушено п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами та доповненнями завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 5867,22 грн. в т. ч.: за лютий 2012р. в сумі 66,45 грн.; за березень 2012р. в сумі 148,03 грн.; за травень 2012р. в сумі 208,25 грн.; за червень 2012р. в сумі 427,03 грн.; за липень 2012р. в сумі 509,22 грн.; за листопад 2012р. в сумі 157,50 грн.; за січень 2013р. в сумі 214,92 грн.; за квітень 2013р. в сумі 1103,14 грн.; за травень 2013р.в сумі 22,00грн.; за червень 2013р. в сумі 296,90 грн.; за липень 2013р.в сумі 223,67 грн.; за серпень 2013р. в сумі 225,38 грн., за вересень 2013р. в сумі 377,30грн.; за жовтень 2013р. в сумі 416,67 грн.; за листопад 2013р. в сумі 1184,09 грн.; за грудень 2013р. в сумі 286,67 грн.;

Порушено п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755- IV із змінами та доповненнями, в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу сумі 543788,40 грн., та з якого не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 81568,26 грн.;

Порушено пп.1.2 п.2 ст.6, п.2 частини 1 ст.7. п.11 ст.8, абз. « 3» п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року №2464-1V (зі мінами та доповненнями) в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу в сумі 543788,40 грн. в наслідок чого підприємцем занижено єдиний соціальний внесок в сумі 188694,57 грн.

За результатами перевірки складено Акт від 20.01.2015 року №145/17-1/НОМЕР_1 «Про результати документальної планової перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року» .

Не погоджуючись із висновками, викладеними відповідачем позивач подав на них заперечення від 23.01.2015р. № 001.

Листом від 30.01.2015р. № 470/10/10-08-17-03/154 відповідач повідомив позивача про те, що висновки в Акті перевірки залишені без змін, а сама відповідь є невід'ємною частиною Акту документальної планової перевірки позивача від 20.01.2015р. № 2519/17-3/НОМЕР_1.

На підставі Акту перевірки відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 05.02.2014р. № форма «Р» про визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 5867,22грн. за основним платежем та 1466,81грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 05.02.2014р. № форма «Р» про визначення податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 81568,26 грн. за основним платежем та 20392,07 грн. за штрафними санкціями);

- вимогу від 05.02.2015р. № Ф- про сплату боргу (недоїмки), а саме недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 188694,57грн.

- рішення від 05.02.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на сплату штрафних санкцій в розмірі 18869,46грн.

Позивач вважає зазначені рішення такими, що суперечить вимогам чинного податкового законодавства, а тому оскаржив їх, звернувшись із даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд звертає увагу на таке.

Так, на думку контролюючого органу (пункт 2.2.2. (сторінки 9-11), пункт 2.2.3. (сторінки 11-13), Акта перевірки), позивач порушив вимоги п. 177.4, п.177.5 пп. 177.5.3 ст. 177 ПК України та п. 57.1 ст. 57 ПК України, в результаті чого в періоді, що перевірявся, на думку податкового органу, завищено суму валових витрат за 2011р. на загальну в суму 543 788,40 грн. та занижено суму чистого оподатковуваного доходу за 2011р. в сумі 543 788,40 грн.

Вказані висновки податкового органу є протиправними, у зв'язку наступним.

Згідно п. 177.1, 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, у відповідності до п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Так, на виконання п. 138.1 ст. 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті та включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартістю реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, відповідно до пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, є витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

На виконання пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, до складу витрат не включаються витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Зі змісту вказаних норм суд робить висновок, що витрати, які прямо пов'язані з придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів.

Таким чином, реальність здійснення будь-яких господарських операцій має бути підтверджена відповідними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку. Документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідач підтвердив в Акті перевірки суму доходів отриманих позивачем, як фізичною особою - підприємцем на суму 603 366,35грн., але визначив неправомірним включення витрат на пальне, технічне обслуговування транспортних засобів, витрат на відрядження, що були безпосередньо пов'язані з отриманням доходів і документально підтверджені.

Відповідач зазначає, що позивачем було неправомірно включено до складу валових витрат вартість придбаних запасних частин та господарські витрати на загальну суму 543 788,40 грн., як не підтверджені первинними документами, але при проведенні документальної виїзної перевірки контролюючим органом не було взято до уваги надані позивачем первинні документи, а саме: виписки з банку, фіскальні касові чеки, рахунки-фактури, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні та інші первинні документи на закупівлю дизельного пального для вантажних транспортних засобів, шин, запасних частин та інших експлуатаційних витрат у відрядженні, що документально підтверджені авансовими звітами найманих працівників водіями - експедиторами, які здійснювали міжнародні перевезення зантажів автомобільний транспортом.

Крім того, зі змісту акту вбачається, що основним видом господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 є діяльність автомобільного вантажного транспорту.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач має у власності автомобілі, які використовує для здійснення господарської діяльності. З метою здійснення господарської діяльності ним і придбавались основні засоби та запасні частини, які використані в ремонті автомобілів, що були задіяними в перевезеннях на замовлення його контрагентів.

Отже, висновок відповідача про порушення п. 177.4, п.177.5 пп. 177.5.3 ст. 177 ПК України є протиправним і податкове повідомлення - рішення від 05.02.2015 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі по тексту - Закон №2464 VI) фізичні особи-підприємці, що застосовують загальну систему оподаткування та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, сплачують єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка із суми доходу, отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону №2464 VI встановлено, що фізична особа-підприємець повинна сплачувати єдиний внесок, сума якого не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно з ч.3 ст.7 Закону №2464 VI нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої вказаним Законом.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст.1 Закону №2464 VI максимальна величина бази нарахування єдиного внеску визначена як максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на яку нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Оскільки висновок контролюючого органу про порушення позивачем п.п. 1.2 п. 2 ст.6, ч.1 ст.7, п.11 ст.8 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» був зроблений із врахуванням висновку про завищення валових витрат у 2011 році на загальну суму 543788, 40 грн., то твердження відповідача щодо заниження позивачем єдиного внеску із суми доходу фізичної особи-підприємця в сумі 188694 грн.54 коп. також не відповідають дійсності.

Отже, вимога від 05.02.2015р. № Ф- про сплату боргу (недоїмки), а саме недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 188694,57грн. та рішення від 05.02.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на сплату штрафних санкцій в розмірі 18869,46грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо висновку відповідача про завищення позивачем податкового кредиту суд зазначає таке.

За період з 01.08.2011 року по 31.12.2013 року ФОП ОСОБА_2 задекларовано податкового кредиту по податку на додану вартість у сум 40 900,0 гривень.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 включено до складу податкового кредиту податкових декларацій з податку на додану вартість в загальній сумі 5 867,22 грн. у зв'язку з придбанням товарів. а саме по ТОВ «Профіпартс» та ТОВ «Автодистрибюшн Карго Пласт» в т. ч.: за лютий 2012р.в сумі 66,45 грн.; за березень 2012р. в сумі 148,03 грн.; за травень 2012р. в сумі 208,25 грн.; за червень 2012р. в сумі 427,03 грн.; за липень 2012р. в сумі 509,22 грн.; за листопад 2012р. в сумі 157,50 грн.; за січень 2013р. в сумі 214,92 грн.; за квітень 2013р. в сумі 1103,14 грн.; за травень 2013р. в сумі 22,00 грн.; за червень 2013р. в сумі 296,90 грн.; за липень 2013р. в сумі 223,67 грн.; за серпень 2013р. в сумі 225,38 грн., за вересень 2013р. в сумі 377,30 грн.; за жовтень 2013р. в сумі 416,67 грн.; за листопад 2013р. в сумі 1184,09 грн.; за грудень 2013р. в сумі 286,67 грн.

Згідно Акту перевірки, на підставі якого прийняте оскаржуване податкове повідомлення рішення, в описовій частині не містяться відомості про первинні бухгалтерські документи, договори, податкові/видаткові накладні, акти виконаних робіт тощо. Відсутні і роздруківки (посилання) із системи співставлення, які б давали змогу встановити по взаємовідносинам з яким з контрагентів позивачем завищено суму податкового кредиту.

Також, щодо завищення суми податкового кредиту, відповідачем не зазначено точну назву господарських операцій, що здійснювались між позивачем і контрагентами, а також, не має ніяких посилань на конкретні документи при досліджені яких, податковий орган дійшов таких висновків.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які складають предмет спору у даній справі, суд виходить з наступного.

Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Суд звертає увагу, що факт вчинення позивачем певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку підтверджується первинними документами платника податків.

Засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не самі по собі цивільні правочини, а саме господарські операції, тобто фактичний рух активів та/або зміни власного капіталу чи зобов'язань платника податку.

Так, наявні в матеріалах справи первинні документи, в силу Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити.

Докази того, що вказані накладні, розрахункові (платіжні) документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні.

За визначенням пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно якої право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної).

Пунктом 198.3. статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України).

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (пункт 201.6 статті 201 Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суду не надано доказів того, що на момент складання податкових накладних контрагенти позивача не були зареєстровані як платники податку на додану вартість, а тому не мали права видавати податкові накладні на кожну повну або часткову поставку товару позивачу.

Відтак, правомірність формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з ТОВ «Профіпартс» та ТОВ «Автодистрибюшн Карго Пласт» підтверджується податковими накладними, копії яких знаходяться в матеріалах справи та відповідають вимогам, встановленим статтею 201 Податкового кодексу України.

Відповідач, посилаючись на той факт, що відповідно до ст. 325 ЦК України право власності на майно, тобто транспортні засоби (вантажні автомобілі та напівпричіпи) належить фізичній особі, а не фізичній особі - суб'єкту господарювання, безпідставно вважає, що майно, яке перебуває у приватній власності фізичної особи, не може бути основними засобами суб'єкта господарювання - фізичної особи.

Суд не погоджується з таким трактуванням відповідача, оскільки фізична особа - підприємець дійсно не має основних засобів, оскільки згідно статті 325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні або юридичні особи. Відповідно, автомобілем володіє фізична особа - громадянин, а не фізична особа - підприємець. Реєстрація транспортних засобів на Україні здійснюється за фізичною особою, а не за фізичною особою - підприємцем (Лист Мінюсту від 04.08.2008р. №7885-0-33-08).

Відповідно до ст. ст. 319, 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності, що власне здійснює позивач впродовж багатьох років.

З урахуванням викладеного, чинне законодавство України не містить заборони на використання будь-якого належного позивачу, як фізичній особі, майна у власній підприємницькій діяльності, більше того, у відповідності до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю всім своїм майном.

Отже, оскільки позивачем спірні суми ПДВ сформовані на підставі дійсних податкових накладних контрагентів позивача, висновок відповідача про порушення позивачем п. 198.6 cт. 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2756-VI із змінами та доповненнями, та як наслідок встановлено завищення податкового кредиту в загальній сумі на 5867, 22 грн. є безпідставним.

Отже, податкове повідомлення - рішення від 05.02.2015 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу, що відсутність або недостатність відповідних доказів з урахуванням змісту підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків) є підставою для висновку про неправомірність оскарженого рішення контролюючого органу (аналогічна позиція наведена в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11).

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем безпідставно та підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 05.02.2014 року №, №.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про сплату бору (недоїмки) від 05.02.2015 року №Ф-.

Визнати протиправною та скасувати Рішення Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 05.02.2015 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Лиска І.Г.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 06 квітня 2015 р.