Справа № 308/12154/14-а
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року Справа № 876/2315/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах громадянина Ерітрея ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2014р. у справі № 308/12154/14-а за позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ерітрея ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 94 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду з адміністративним позовом до громадянина Ерітрея ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17 вересня 2014 року відповідач був затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби "Великий Березний" 94 прикордонного загону за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску в складі групи осіб та на момент затримання документів, що посвідчують особу не мав.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2014р. позов задоволено. Зобов'язано примусово видворити громадянина Ерітрея ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України.

Не погодившись із прийнятою постановою, її в апеляційному порядку оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що при винесенні оскаржуваної постанови суд порушив норми матеріального та процесуального законодавства, а також не встановив обставини, які мають значення для справи, просить постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2014р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час затримання співробітниками 94 прикордонного загону Державної прикордонної служби України висловив бажання звернутись до органів Державної міграційної служби України за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але апелянту така можливість не була надана. На даний момент відповідач реалізував своє право на звернення за захистом в Україні шляхом подачі заяви про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до Управління міграційної служби у Волинській області.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, у відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю - доповідача у справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено те, що 17 вересня 2014 року відповідач був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби "Великий Березний" за спробу незаконного, поза пунктами пропуску, перетину державного кордону з України в Словаччину в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу.

18.09.2014 року начальником 94 прикордонного загону відносно відповідача було прийнято рішення про примусове повернення за межі України, останньому роз'яснено, що він зобов'язаний покинути територію України в термін до 20.09.2014 року. Однак, відповідач такого рішення не виконав.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що іноземці та особи без громадянства перебувають у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, протягом строку, необхідного для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як дванадцять місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці, які вчинили злочини на території України і засуджені за них відповідно до законодавчих актів України, можуть бути передані для відбування покарання тим державам, громадянами яких вони є, якщо така передача передбачена міжнародними договорами України.

З аналізу вищенаведених правових норм статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обов'язкові обставини : 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про видворення за межі України; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про видворення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що такі особи будуть ухилятися від виїзду.

Встановлено, що відповідач перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, вчинив протиправні дії щодо перетину державного кордону України. ОСОБА_2 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, обґрунтованими є підстави вважати, що відповідач буде ухилятися від виїзду за межі території України, оскільки у відповідача відсутні будь - які документи, необхідні для добровільного виїзду за межі території України, відповідач незаконно прибув на територію України, а також здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, колегія суддів приходить до висновку про те, що невиконання відповідачем рішення про добровільне видворення іноземця за межі території України, відсутність у відповідача близьких родичів, власного житла, постійного джерела існування та законних представників на території України, незаконне перетинання ним державного кордону з метою подальшого транзитного пересування без належним чином оформлених проїзних документів по території України, з метою виїзду до країн західної Європи, свідчать про те, що відповідачем порушені вимоги ст.ст. 25, 28 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а тому згідно з вимогами ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" відповідач підлягає примусовому видворенню за межі території України.

Звернення відповідача із заявою про надання йому статусу біженця в Україні колегія суддів розцінює як зловживання цією процедурою з метою уникнення видворення за межі території України, оскільки відповідач намагався в подальшому незаконно перетнути державний кордон України з метою потрапити до країн західної Європи.

Доповіді міжнародних організацій про наявність фактів порушення прав людини в Ерітреї, на які посилається апелянт, не є безумовною підставою вважати, що у випадку видворення з України відповідач може зазнати переслідувань у Ерітреї.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив всі обставини справи, надав належну оцінку доказам у справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У відповідності до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.195, 197, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах громадянина Ерітрея ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2014р. у справі № 308/12154/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С. Затолочний

суддя З.М. Матковська