Справа № 810/503/15
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року 810/503/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.01.2015 №, №, №, рішення про застосування штрафних санкцій від 27.01.2015 № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.01.2015 №Ф-.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки відповідача, викладені в Акті перевірки, не відповідають дійсності, є надуманими, не підтверджуються доказами та зроблені без дослідження первинних документів. Звертав увагу на наявність у нього усіх необхідних оформлених первинних і бухгалтерських документів, які взагалі не були досліджені податковим органом у ході перевірки. Також, позивач звертав увагу суду, що ним правомірно та на законних підставах сформовано податковий кредит, витрати за перевіряємий період та, відповідно, правильно нараховані та сплачені до Бюджету грошові зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб та з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Ці факти підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображені у податковому обліку і податковій звітності. Тому, на думку позивача, рішення податкового органу є незаконними.

У судове засідання 03 березня 2015 року сторони не з'явились.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, будь-яких пояснень та заперечень проти позову до суду не надав.

Через канцелярію суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд вважає за можливе подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований 21.01.2003 як суб'єкт підприємницької діяльності Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області та перебуває на податковому обліку в Ірпінській ОДПІ.

Основними видами діяльності позивача є ремонт та технічне обслуговування інших машин і устаткування, оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів, оптова торгівля машинами й устаткуванням для добувної промисловості та будівництва.

У період з 01.01.2013 по 31.12.2013 позивач здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, був платником податку на додану вартість та платником єдиного соціального внеску.

Судом встановлено, що в період з 11.08.2014 по 15.08.2014, з 10.12.2014 по 16.12.2014, з 17.12.2014 по 23.12.2014 посадовою особою Ірпінської ОДПІ на підставі п. 77.1, п. 77.2 ст. 77 Податкового кодексу України проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за результатами якої складено Акт перевірки від 30.12.2014 №84/173/НОМЕР_1.

Згідно висновків вказаного Акту перевірки, податковим органом були встановлені порушення:

- п.п. «а» п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України в частині неналежного ведення книги обліку доходів та витрат за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 в частині невірного відображення валових витрат;

- ст. 139, п. 177.3 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження чистого (оподаткованого) доходу за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 на суму 905128,77 грн., а саме завищення суми валових витрат на суму 853128,77 грн. та заниження валового доходу на суму 52000,00 грн., що призвело до заниження суми податку на доходи фізичних осіб в сумі 147441,56 грн.;

- ст. 185, ст. 187, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в частині заниження суми податкового зобов'язання та завищення суми податкового кредиту за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, що призвело до заниження податку на додану вартість в сумі 106237 грн.;

- п. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині заниження суми чистого (оподаткованого) доходу за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 на суму 905128,77 грн., що призвело до заниження сплати єдиного соціального внеску на суму 73105,32 грн.

Не погодившись із висновками Акту перевірки, позивачем до податкового органу були подані заперечення.

За результатами розгляду заперечень позивача на Акт перевірки, відповідачем було надано відповідь від 19.01.2015 №44/Б/173, згідно із якою висновки Акту перевірки про порушення позивачем вимог податкового законодавства викладені в наступній редакції:

- п.п. «а» п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України в частині неналежного ведення книги обліку доходів та витрат за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 в частині невірного відображення валових витрат;

- п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження валового доходу на суму на суму 52000,00 грн., п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України в частині завищення валових витрат в сумі 844795,44 грн., що призвело до заниження суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за 2013 рік на загальну суму 140848,22 грн.;

- ст. 185, ст. 187, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в частині заниження суми податкового зобов'язання в січні 2013 року на суму 333,00 грн. та завищення суми податкового кредиту всього на 110432,00 грн., в т.ч. за квітень - грудень 2013 року по ТОВ «Готика ЛТД» на суму 102098,00 грн., за січень 2013 року по ТОВ «Феофанія ЛТД» на суму 102,10 грн., за березень 2014 року по ТОВ «Вінтерсол» на суму 9999,83 грн. та ТОВ «Ренфорс» на суму 3644,67 грн., що призвело до завищення від'ємного значення по ПДВ у серпні 2013 року на 728,00 грн. та грудні 2013 року на 9940,00 грн., заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету всього за 2013 рік на суму 115844,60 грн.;

- п. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині заниження чистого (оподаткованого) доходу за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 на суму 716087,67 грн., що призвело до заниження сплати єдиного соціального внеску на суму 73105,32 грн.

За результатами перевірки та з урахуванням зміни висновків Акту перевірки відповідачем прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 27.01.2015 №, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 115 844,60 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 57922,30 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 27.01.2015 №, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 140 848,22 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 70424,11 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 27.01.2015 №, згідно з яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2013 року в розмірі 9940,00 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.01.2015 №Ф-, згідно з якою позивачу нараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 73 105,32 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.01.2015 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в розмірі 7310,53 грн.

Вважаючи висновки податкового органу необґрунтованими, а прийняті на їх підставі оскаржувані рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 27.01.2015 №, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

В Акті перевірки зазначено, що перевіркою правильності визначення валового доходу, відображеного в деклараціях про майновий стан і доходи та даними перевірки, встановлено заниження валового доходу на суму 52000,00 грн. за рахунок несвоєчасного повернення поворотно-фінансової допомоги, чим порушено позивачем п. 164.1 ст. 164, п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України

Податковий орган вважає, що якщо сума поворотної фінансової допомоги не повертається у визначений в договорі термін, то вона включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та оподатковується за ставками, визначеними п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України.

Проте, суд не погоджується із такими висновками податкового органу, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року. Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

В той же час, п.п.165.1.31 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються основна сума поворотної фінансової допомоги, наданої платником податку іншим особам, яка повертається йому, основна сума поворотної фінансової допомоги, що отримується платником податку.

З матеріалів справи вбачається, що 01.03.2013 між ТОВ «Неруд-Ресурс України» та СПД ФО ОСОБА_1 укладено Договір про надання поворотної фінансової допомоги №1/03/Ф, згідно умов якого ТОВ «Неруд-Ресурс України» передає у власність СПД ФО ОСОБА_1 в якості строкової поворотної фінансової допомоги грошові кошти у розмірі, встановленому цим Договором.

Пунктом 4.1 вказаного Договору визначено, що строк повернення фінансової допомоги становить 29 березня 2013 року.

Разом з тим, 29.03.2013 між ТОВ «Неруд-Ресурс України» та СПД ФО ОСОБА_1 підписано Додаток № 1 до Договору про надання поворотної фінансової допомоги №1/03/Ф, де ТОВ «Неруд-Ресурс України» погодило продовжити строк повернення фінансової допомоги СПД ФО ОСОБА_1 до 31 грудня 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач своєчасно повернув ТОВ «Неруд-Ресурс України» фінансову допомогу в сумі 52000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 01.04.2013 №46 на суму 3000,00 грн., квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 від 15.05.2013 на суму 47500,00 грн., платіжним дорученням від 18.05.2013 №65 на суму 1500,00 грн. та відповідними банківськими виписками.

Таким чином, враховуючи те, що позивач своєчасно повернув ТОВ «Неруд-Ресурс України» фінансову допомогу в сумі 52000,00 грн., суд приходить до висновку, що у позивача не виникає обов'язку щодо включення такої фінансової допомоги до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та відповідно не повинно оподатковуватись за ставками, визначеними п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України.

Відносно висновків податкового органу про порушення позивачем п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України в частині завищення валових витрат в сумі 844795,44 грн., суд зазначає наступне.

Так, пунктом 177.1 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця (п. 177.2 ст. 177 цього Кодексу).

В силу норм підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України під "витратами" розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначає "господарську діяльність" як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 цього Кодексу).

Згідно пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

При цьому згідно абз. 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (частина 1 статті 2 Закону № 996-ХІV).

Згідно положень частини 3 статті 2 цього ж Закону суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

В розумінні Закону № 996-ХІV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону № 996-ХІV).

Крім того, за приписами статей Господарського кодексу України громадянин-підприємець зобов'язаний вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства; своєчасно надавати податковим органам декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов'язкових платежів; сплачувати податки та інші обов'язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом (ч. 1 ст. 128 ГК України).

Як вбачається з Акта перевірки, висновки посадової особи податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються на тому, що позивач безпідставно включив до складу валових витрат витрати в загальній сумі 844 795,44 грн., а саме:

- витрати на запчастини, які були придбані у ТОВ «Готика ЛТД» на загальну суму 510491,00 грн., оскільки за даними системи співставлення суми податкового кредиту та податкових зобов'язань на рівні ДПС України, інформаційної бази АІС «Податковий блок» у позивача наявні розбіжності по взаємовідносинах з ТОВ «Готика ЛТД»;

- витрати на придбане обладнання «Хлібопічка NSG-20» на суму 41666,67 грн., яке не пов'язане з господарською діяльністю позивача, не реалізовано в подальшому та не використовувалось у господарській діяльності;

- витрати на пересилку документів та вантажу службами кур'єрської доставки «Нова Пошта», «Де Лівері» та «Ін тайм» на загальну суму 7939,94 грн., оскільки не надано первинні документи, що підтверджують правильність формування таких витрат;

- видача готівки з розрахункового рахунку на закупівлю запчастин в сумі 172767,83 грн., так як не надано розрахунку формування складу валових витрат, які підтверджують не віднесення вказаної суми до складу валових витрат;

- витрати за транспортні послуги Дрогобицькому АТП на суму 111930,00 грн., оскільки замовниками (покупцями) ТМЦ є не ФОП ОСОБА_1, а інші суб'єкти господарювання.

В той же час, позивач проти твердження податкового органу про відсутність документально підтвердження витрат за 2013 року на придбання товарів (робіт, послуг) заперечував.

При цьому, як пояснив позивач, при розрахунку витрат за 2013 рік, видача готівки з розрахункового рахунку на закупівлю запасних частин на суму 172767,83 грн. не включалася у суму валових витрат. В той же час, відповідачем не надано суду доказів протилежного.

Щодо придбання обладнання, яке на думку перевіряючого не пов'язане з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1 та не було реалізоване в подальшому, а саме «Хлібопічка NSG-20», то позивач пояснив тим, що це обладнання має подвійне призначення і було придбане у ФОП ОСОБА_3 для подальшої переробки та модернізації для потреб добувної промисловості.

При цьому, як пояснив позивач, вартість обладнання «Хлібопічка NSG-20» не була віднесена на витрати, а сама назва не має нічого спільного з випіканням хліба. В той же час, відповідачем не надано суду доказів протилежного.

Щодо витрат за транспортні послуги Дрогобицькому АТП на суму 111930,00 грн., то судом встановлено, що позивач використовував вказані послуги по ввезенню на митну територію України ТМЦ. Крім того, отримані транспортні послуги пов'язані із господарською діяльністю позивача, оскільки перевезення - це основна складова витрат.

Стосовно пересилання документів та вантажу службами кур'єрської доставки, то слід зазначити, що законодавством України товарно-транспортна накладна передбачена як документ транспортного обліку. Згідно з розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу від 14.10.1997 №363 (далі - Правила № 363), товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортною процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно з п. 8.26 Правил № 363 вантаження і розвантаження вважаються закінченими після вручення водієві належним чином оформлених товарно-транспортних накладних на навантажений або вивантажений вантаж. Відповідно до п. 11.1 Правил № 363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.

Отже, товарно-транспортна накладна обов'язково складається при здійсненні перевезення вантажів автомобільним транспортом, тобто є документом для учасників транспортного процесу (вантажовідправника, вантажоодержувача, перевізника).

Разом з тим, як зазначено у преамбулі Правил № 363, ними не регламентуються перевезення небезпечних, великовагових, великогабаритних вантажів, пошти та перевезення вантажів у міжнародному сполученні, оскільки такі перевезення мають свої особливості. Тож перевезення пошти має здійснюватися в окремому від перевезення вантажів порядку та окремо документуватись і при наданні поштових послуг товарно-транспортна накладна не є обов'язковою (не складається).

Згідно з п. 94 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 №270, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам визначається на підставі договору, що укладається юридичною особою з оператором поштового зв'язку за місцем обслуговування. Зазначимо, що конкретного документа, який підтверджує факт передачі поштового відправлення від оператора поштового зв'язку одержувачу, чинним законодавством не передбачено.

Виходячи з того, що основою для бухгалтерського та податкового обліку є первинні документи, суд вважає, що при отриманні поштою товару такими документами може бути накладна, акт приймання-передачі або інший документ. При цьому, головна умова - це дотримання всіх обов'язкових для первинного документа реквізитів.

При цьому, суд звертає увагу на те, що послуги поштового зв'язку можуть надавати лише оператори поштового зв'язку до яких входить і ТОВ «Нова Пошта». Оскільки різні листи, пакети, посилки, бандеролі є поштовими відправленнями, то і пересилка/доставка вантажів чи документів через ТОВ «Нова Пошта» з наступним віднесенням відповідних витрат на транспортування безпосередньо пов'язане з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1, тож сума на пересилку документів та вантажу службами кур'єрської доставки «Нова Пошта», «Де Лівері» та «Ін тайм» на загальну суму 7939,94 грн. була правомірно віднесена на витрати.

Крім того, на підтвердження зазначеного позивачем долучено до матеріалів справи належним чином завірені копії первинних документів, які підтверджують правомірність формування позивачем витрат за рахунок коштів, сплачених ним за отримані товари (роботи, послуги), за 2013 рік.

Наведене свідчить, що позивачем правомірно сформовано валові витрати та визначено оподатковуваний доход за 2013 рік.

За таких обставин, враховуючи той факт, що відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень податкового органу про заниження позивачем оподатковуваного доходу за 2013 рік.

Це означає, що податкове повідомлення-рішення від 27.01.2015 № прийняте відповідачем безпідставно та підлягає скасуванню.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 27.01.2015 № та №, судом встановлено наступне.

Підставою для прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень став висновок відповідача про порушення позивачем вимог ст. 185, ст. 187, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в частині заниження суми податкового зобов'язання в січні 2013 року на суму 333,00 грн. та завищення суми податкового кредиту всього на 110432,00 грн., в т.ч. за квітень - грудень 2013 року по ТОВ «Готика ЛТД» на суму 102098,00 грн., за січень 2013 року по ТОВ «Феофанія ЛТД» на суму 102,10 грн., за березень 2014 року по ТОВ «Вінтерсол» на суму 9999,83 грн. та ТОВ «Ренфорс» на суму 3644,67 грн., що призвело до завищення від'ємного значення по ПДВ у серпні 2013 року на 728,00 грн. та грудні 2013 року на 9940,00 грн., заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету всього за 2013 рік на суму 115844,60 грн.

В той же час, з Акту перевірки та з Відповіді на заперечення до акту перевірки не можливо встановити, на підставі яких первинних документів відповідач дійшов таких висновків.

Позивач у свою чергу надав суду для огляду та приєднання до матеріалів справи належним чином завірені копії договорів, податкових накладних, видаткових накладних, рахунки-фактури, акти надання послуг, банківські виписки по рахунку, акти здачі-прийняття робіт, рахунки на оплату, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення. Всі ці документи належним чином оформлені та містять всі необхідні реквізити.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу;

Відповідно до п.185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України визначено базу оподаткування, а саме база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Також, відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В свою чергу податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим статтею 201 Податкового кодексу України.

Отже, позивачем правомірно сформовано податковий кредит з податку на додану вартість за наслідками операцій з придбання товару (робіт, послуг), тому висновки акту перевірки про заниження позивачем податкового зобов'язання з податку на додану вартість є помилковими.

Вищезазначене дає підстави суду вважати, що податкові повідомлення-рішення від 27.01.2015 № та № прийняті відповідачем безпідставно, а відтак підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій від 27.01.2015 № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.01.2015 №Ф-, суд зазначає наступне.

Підставою для винесення зазначеного рішення та вимоги про сплату боргу став пункту 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині заниження суми чистого доходу на 716087,67 грн., що призвело до заниження єдиного соціального внеску в сумі 73105,32 грн.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою убезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 №455 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, яка визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Водночас, оскільки, як зазначено вище, висновок податкового органу про заниження позивачем суми чистого доходу спростовується матеріалами перевірки та даними податкової звітності, а також первинними документами та документами бухгалтерського обліку, збільшення грошового зобов'язання за платежем для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність є протиправним.

Таким чином, рішення про застосування штрафних санкцій від 27.01.2015 № та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 27.01.2015 №Ф- є протиправним та підлягають скасуванню.

Також, при прийнятті рішення у даній справі судом враховано наступне.

Відповідно до п. 4 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, який затверджений наказом ДПС України від 22.12.2010 №984, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за №34/18772 (далі - Порядок), акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з пунктами 5, 6 цього Порядку за результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

У п.п. 5.2 п. 5 Порядку чітко наведено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

Проте, зі змісту Акта перевірки не можливо встановити яким чином та на підставі яких документальних доказів податковий орган дійшов подібних висновків. В Акті відсутні посилання на конкретні первинні документи із зазначенням їх реквізитів та дат їх складання. Відсутня чіткість та системність викладу обставин порушення податкового законодавства, а цифрові показники різняться між собою.

Отже, викладені обставини свідчать про те, що Акт перевірки не відповідає вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, який затверджений наказом ДПС України від 22.12.2010 №984, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за №34/18772.

Слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників бухгалтерської та податкової звітності суб'єктів господарської діяльності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб'єкту владних повноважень та фіскальному органу.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, частина друга статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, як встановлено в ході розгляду справи відповідачем не виконано обов'язку щодо доказування правомірності свого рішення, та не доведено суду належними і допустимими доказами правомірність прийняття спірних рішень. Відповідач також не спростував надані позивачем докази.

З огляду на зазначене, беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано. Таким чином, витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню з Державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 69-71, 94, 128, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 27.01.2015 №, № та №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 27.01.2015 №Ф-.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.01.2015 №.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.