Справа № 810/6558/14
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/6558/14 Головуючий у 1-й інстанції: Головенко О.Д.
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А. та Оксененка О.М.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмир» на постанову Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмир» до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будмир» (далі - позивач, ТОВ «Будмир») звернулось до суду з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень № форми «Р» та № форми «В4» від 07.08.2014 року.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову про задоволення позовних вимог, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини справи і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі ст. 76 та п. 200.10 ст. 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України) посадовими особами відповідача було проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності позивача з податку на додану вартість за квітень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт перевірки № 344/10-06-15-02-09/36108226 від 20.06.2014 року про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість за квітень 2014 року (далі - акт перевірки).

Вказаною перевіркою встановлено заниження суми податку на додану вартість за квітень 2014 року, що підлягає сплаті платником податку до бюджету, задекларованого ТОВ «Будмир» в декларації з податку на додану вартість за квітень 2014 року від 20.05.2014 року № .

На підставі даного акту перевірки відповідачем були сформовані оскаржувані податкові повідомлення - рішення № форми «Р» та № форми «В4» від 07.08.2014, якими йому було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість, оскільки позивачем не надано первинно - бухгалтерські документи до додатку № 8.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних первинних документів, які б засвідчили факт отримання товарів/послуг, а тому в рішеннях Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області № форми «Р» та № форми «В4» від 07.08.2014 року про збільшення суми грошового зобов'язання відсутні порушення норм чинного податкового законодавства.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, між позивачем та ТОВ «Белактріс» було укладено договір № 10/03 від 10.03.2014 року купівлі - продажу комплексу горизонтально направленого буріння на загальну суму 5850200,60 грн.

За наслідками проведеної господарської операції позивачем було подано декларацію з податку на додану вартість та визначено податковий кредит.

Підставою для формування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що не заперечується відповідачем, стало ненадання ТОВ «Будмир» первинних документів до додатку № 8 до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2014 року в порушення п. 21 Порядку № 678.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту отримання товару/послуг позивач надав суду першої інстанції копії податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2014 року, реєстру виданих та отриманих податкових накладних за квітень 2014 року, квитанції про подачу податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2014 року, договору купівлі - продажу комплексу горизонтально направленого буріння від 10.03.2014 року № 10/03, акту прийому передачі обладнання від 17.03.2014 року, видаткової накладної № 1 від 17.03.2014 року, податкової накладної № 1 від 17.03.2014 року, свідоцтва про реєстрацію великотоннажного транспортного засобу.

Також, судом першої інстанції позивача було зобов'язано надати суду належні докази здійснення оплати по договору купівлі - продажу комплексу горизонтально направленого буріння від 10.03.2014 року № 10/03, тобто докази зміни майнового стану юридичної особи.

Позивачем надано суду копію «Простого векселя» серії АА № 1394387 на 5850200,62 грн. (а.с.84) та акт прийому - передачі векселя від 20.03.2014 року (а.с.83).

З зазначених документів вбачається, що на виконання умов Договору № 10/03 від 10.03.2014 року ТОВ «Будмир» (векселедавець) передає у власність ТОВ «Белактріс» (векселеотримувач) як оплату «Простий вексель» серії АА № 1394387 номіналом 5850200,62 грн. В результаті такої передачі векселя сторони домовились вважати умови Договору № 10/03 від 10.03.2014 року виконаними, претензій одна до одної не мають.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» від 05.04.2001 року №2374-ІІІ, видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, фінансових векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Копією договору купівлі-продажу №10/03 від 10.03.2014 року (а.с.35-38) встановлено, що позивачем придбано автономний виробничий комплекс для безтраншейного будівництва підземних комунікацій (комплекс горизонтально направленого буріння) загальною ціною 5850200,60 грн.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Також, згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас ст. 1 Закону України від 16.07.99 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що вищевказаний вексель не свідчить про оплату товару, оскільки між договором купівлі-продажу, самим векселем та актом його прийому-передачі прослідковується прямий причинно-наслідковий зв'язок, який безпосередньо направлений на реалізацію обов'язку повного виконання умов договору купівлі-продажу товару.

Крім того, колегія суддів вважає доцільним зауважити, що відповідно до п. 75.1 ст.75 ПК України камеральні та документальні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

За змістом п. 200.10 ст. 200 ПК України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних.

Згідно з пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні органу державної податкової служби виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків.

Пунктом 76.1 ст. 76 ПК України передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова.

Відповідно до ч. 201.10 ст.201 у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем, при подачі 20.05.2014 року до контролюючого органу декларації з податку на додану вартість за квітень 2014 року, одночасно було подано заяву про відмову постачальника надати податкову накладну з копіями первинних документів на 7 аркушах (а.с.28-29).

Разом з тим, зазначеним первинним документам відповідач не дав належну оцінку, зазначивши в своєму акті про їх відсутність та зробив висновок про порушення позивачем п.198.6 ст.198 ПКУ, а суд першої інстанції залишив поза увагою дану обставину.

Саму камеральну перевірку даних, задекларованих позивачем у зазначеній податковій звітності, проведено відповідачем лише 20.06.2014 року (акт перевірки №344/10-06-15-02-09/36108226).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про порушення податковим органом при проведенні камеральної перевірки вимог п. 200.10 ст. 200 ПК України.

Крім того, у відповідності до п. 201.6 ст. 206 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих та отриманих податкових накладних покупця та продавця, які подаються до податкового органу у відповідні звітні періоди.

При цьому, на податковий орган покладається обов'язок здійснити перевірку такої податкової звітності та у випадку наявності розбіжностей повідомити про це позивача.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не надано суду першої та апеляційної інстанцій підтвердження про повідомлення позивача про наявність будь - яких розбіжностей у поданій податковій звітності за квітень 2014 року, що, у свою чергу, позбавило позивача самостійно уточнити податкові зобов'язання у визначений законом строк.

Також, згідно з п. 86.2 ст. 86 ПК України, за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації в органі державної податкової служби вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Матеріалами справи не містять підтвердження того, що акт перевірки надсилався позивачу у строки, встановлені податковим законодавством, натомість податковий орган, посилаючись на наявну у матеріалах копію листа від 31.10.2014 року № 13578/10/10-06-15-15-02/2900 (відповідь на заперечення позивача на акт перевірки), зазначає, що вказаний акт надісланий позивачу 20.06.2014 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення, проте поштова служба 22.07.2014 року повернула вказаний лист за закінченням терміну зберігання.

Наведене, на переконання колегії суддів, не є належним доказом виконання відповідачем обов'язку надсилання акту перевірки та свідчить про позбавлення позивача права на оскарження результатів такої перевірки.

Крім того, як вбачається з оскаржуваних повідомлень-рішень Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області № форми «Р» та № форми «В4», вони прийняті 07.08.2014 року, тобто з порушенням строку, встановленого п. 86.8 ст. 86 ПК України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з цим, відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, діючи в порушення ч. 2 ст. 71 КАС України, не надав жодних належних та допустимих, в розумінні ст. 70 КАС України, доказів, які б спростували зазначені вище порушення вимог податкового законодавства при проведенні ним камеральної перевірки, а судом першої інстанції, при ухваленні оскаржуваної постанови, вказані обставини взагалі не досліджувались.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Крім того, щодо вимог ТОВ «Будмир» про стягнення судових витрат з відповідача, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

В матеріалах справи знаходяться оригінали платіжного доручення ПАТ «КБ «Приват Банк» № 165 від 21.11.2014 року на суму 487,20 грн., про сплату ТОВ «Будмир» судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги - квитанції ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 883/з22 від 03.03.2015 року у сумі 2436,00 грн.

При цьому, у відповідності до положень ст. 11 КАС України, колегія суддів зазначає, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, для повного захисту прав позивача, у даному випадку, необхідно вийти за межі позовних вимог та стягнути суму сплаченого судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги з Державного бюджету України, як це передбачено ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмир» задовольнити.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2015 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмир» до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області № форми «Р» та № форми «В4» від 07.08.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмир» (код за ) судовий збір за подання адміністративного позову згідно платіжного доручення ПАТ «КБ «Приват Банк» № 165 від 21.11.2014 року на суму 487,20 грн. та за подання апеляційної скарги згідно квитанції ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 883/з22 від 03.03.2015 року у сумі 2436,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 08.04.2015 року.

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Оксененко О.М.