Справа № 826/17472/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу арбітражного керуючого ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року у справі за її позовом до Міністерства юстиції України, треті особи: Всеукраїнська саморегулівна організація арбітражних керуючих «Асоціація антикризового менеджменту», Громадська організація «Всеукраїнська самоврядна організація фахівців конкурсного процессу» про визнання протиправними, такими, що не відповідають нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та нечинними з моменту прийняття: абзаців 6, 7 та 8 підпункту 2 пункту 1; абзаців 1, 2 та 3 підпункту 3 пункту 3; пункту 6 змін до Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1446/5 від 01.09.2014р., зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02.09.2014 року за №1052/25829, -

В С Т А Н О В И Л А :

Арбітражний керуючий ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними (незаконними), такими, що не відповідають нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та нечинними з моменту прийняття: абзаців 6, 7 та 8 підпункту 2 пункту 1; абзаців 1, 2 та 3 підпункту 3 пункту 3; пункту 6 змін до Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затверджених наказом Міністерства юстиції України №1446/5 від 01.09.2014р., зареєстрованим у Мін'юсті 02.09.2014 року за № 1052/25829.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, арбітражний керуючий ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на її думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову в повному обсязі. При цьому апелянтка посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Апеляційна інстанція повністю погоджується з такою правовою позицією, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Мін'юсту від 27.03.2013 року № 1284/5 затверджено Порядок контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), зареєстрованого 03.07.2013 року за № 1113/23645 (далі - Порядок).

Міністерство юстиції України наказом від 01.09.2014 року № 1446/5, зареєстрованим 02.09.2014 року за № 1052/25829 внесли зміни до вказаного Порядку.

Вирішуючи питання законності внесення зазначених вище змін до спірного Порядку в оспорюваних частинах, судова колегія виходить з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року № 228 затверджено Положення про Міністерством юстиції України (далі - Положення).

Відповідно до пунктів 1, 3, 10 Положення Міністерство юстиції України є державним органом з питань банкрутства та здійснює державну політику з питань банкрутства у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Як державний орган з питань банкрутства Мін'юст здійснює контроль за діяльністю арбітражних керуючих (пп. 50 п. 4 Положення).

За ст. 3 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі також - Закон) державний орган з питань банкрутства сприяє створенню організаційних, економічних, інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, у тому числі процедур банкрутства державних підприємств та підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує п'ятдесят відсотків; організовує систему підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів); установлює вимоги для отримання свідоцтва на право здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора): здійснює інші передбачені законодавством повноваження.

Так, спірним наказом від 01.09.2014 року №1446/5 п. 2.6, який містить перелік підстав для проведення позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого, доповнено після абзацу восьмого двома новими абзацами такого змісту:

«виявлення Мін'юстом або органом контролю у процесі реалізації повноважень державного органу з питань банкрутства ознак невиконання чи неналежного виконання арбітражним керуючим покладених на нього обов'язків;

невиконання арбітражним керуючим вимог рішень (ухвал, постанов) господарського суду у справах про банкрутство.».

Отже, відповідачем в межах повноважень, визначених чинним законодавством, вказаними змінами розширено перелік раніше зазначених підстав перевірки.

В обґрунтування протиправності вказаних вище змін апелянт посилається на те, що ст. 3 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» серед перелічених повноважень відсутні повноваження державного органу з питань банкрутства, пов'язані зі здійсненням контролю за діяльністю арбітражних керуючих, а ч. 2 ст. 106 даного Закону чітко встановлено вичерпний перелік підстав для проведення позапланової перевірки, а саме - звернення громадянина чи юридичної особи.

На спростування вказаних доводів судова колегія зазначає слідуюче.

Перелік повноважень відповідача як державного органу з питань банкрутства не є вичерпними, зокрема, відповідно до абз.10 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону державний орган з питань банкрутства може здійснювати інші передбачені законодавством повноваження.

Згідно пп. 50 п.4 Положення Мін'юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів). Отже, іншим підзаконним актом визначено повноваження відповідача щодо здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих.

Таким чином, встановлення таких підстав для проведення позапланової перевірки діяльності арбітражних керуючих не виходить за межі вимог Закону, оскільки відповідно до вимог статей 102, 103 цього Закону та Положення Мін'юст, як державний орган, який здійснює державну політику з питань банкрутства, організовує систему підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), установлює вимоги для отримання свідоцтва на право здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) та за результатами складеного кваліфікаційного іспиту видає офіційний документ (свідоцтво), який надає право особі здійснювати діяльність арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), про що вносить запис до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України.

Тому неможливо не погодитися з доводами суду першої інстанції, а саме: якщо орган наділений повноваженнями видавати документ дозвільного характеру на здійснення певних функцій, цей же орган має право і контролювати дотримання вимог закону при здійсненні цих функцій особою, яка отримала такий дозвіл.

Окрім того, оскільки Мін'юст відповідно до абз. 16 ч. 1 ст. 1 Закону є учасником у справі про банкрутство, користується процесуальними правами та несе процесуальні обов'язки учасника у справі про банкрутство (п.п.50 п.4 Положення), то як учасник у справі, у разі виявлення ознак невиконання чи неналежного виконання арбітражним керуючим покладених на нього обов'язків, може ініціювати перевірку діяльності арбітражного керуючого.

Дана позиція фактично кореспондується з нормами ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», якою передбачено, що підставами для здійснення позапланових заходів державного нагляду є виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених у документах обов'язкової звітності, поданих суб'єктом господарювання; перевірка виконання суб'єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення планових заходів органом державного нагляду (контролю); неподання у встановлений термін суб'єктом господарювання документів обов'язкової звітності без поважних причин, а також письмових пояснень про причини, які перешкоджали поданню таких документів.

Крім того, доповнення Порядку контролю абзацом 10 п. 2.6 не є втручанням в процес судочинства, оскільки відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України, а отже, невиконання арбітражним керуючим вимог рішень (ухвал, постанов) господарського суду у справах про банкрутство може бути предметом перевірки державним органом з питань банкрутства в межах здійснення функції контролю за діяльністю арбітражних керуючих, у разі визначення такої вимоги у рішенні суду.

Також спірним наказом у п. 4.6 Порядку: друге речення підпункту 4.6.2 доповнено словами та цифрами: «крім випадків, коли арбітражний керуючий, який залучається до проведення перевірки, не відповідає вимогам підпункту 4.6.5 цього пункту»; друге речення підпункту 4.6.5 після слів «саморегулівними організаціями» доповнено словами «на затвердження».

Так, після внесення вказаних змін Порядок контролю містить наступні норми: у разі залучення таких арбітражних керуючих до проведення перевірки за ініціативи арбітражного керуючого, щодо якого здійснюється захід контролю, такий арбітражний керуючий повинен надати голові комісії відповідну вимогу, в якій зазначаються дані щодо арбітражного керуючого, який повинен бути залучений комісією до проведення перевірки. Комісія не має права відмовити в залученні до проведення перевірки арбітражного керуючого, крім випадків, коли арбітражний керуючий, який залучається до проведення перевірки, не відповідає вимогам підпункту 4.6.5 цього пункту (п. 4.6.2 Порядку).

Згідно п. 4.6.5. Залучення найбільш досвідчених і висококваліфікованих арбітражних керуючих можливе з числа членів всеукраїнських саморегулівних організацій, відповідальних у таких організаціях за здійснення контролю за дотриманням членами цих організацій правил професійної діяльності арбітражних керуючих. Переліки таких осіб надаються всеукраїнськими саморегулівними організаціями на затвердження до державного органу з питань банкрутства.

Протиправність таких змін апелянт обґрунтовує тим, що чинним законодавством не передбачено право державного органу з питань банкрутства визначати таких арбітражних керуючих, Законом визначено лише повноваження Мін'юсту щодо встановлення порядку залучення зазначених арбітражних керуючих. Тому, внісши в п. 4.6.5 слова «на затвердження» відповідач залишає за собою право не затвердити (тобто відхилити) таких арбітражних керуючих і, відповідно, не залучати їх до участі в перевірці, що свідчить про вихід за межі та розширення наданих Законом повноважень.

Разом з тим, судова колегія підтримує правову позицію суду першої інстанції, що внесення таких змін до зазначених підпунктів відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, адже Мін'юст, як державний орган з питань банкрутства, відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» формує Єдиний реєстр арбітражних керуючих (розпорядників майном, керуючих санацією, ліквідаторів) України, у якому міститься сукупність відомостей про арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України, які отримали в установленому законодавством порядку свідоцтво на право провадження діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), та інформації про їх діяльність, яку Мін'юст отримує у процесі реалізації своїх повноважень як державного органу з питань банкрутства та від арбітражних керуючих (розпорядників манна, керуючих санацією, ліквідаторів).

Таким чином, перевірка та затвердження поданих переліків на предмет відповідності включених до цих переліків осіб вимогам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та щодо їх досвідченості і кваліфікованості не суперечить вимогам Закону.

Крім того, наказом Мін'юсту від 01.09.2014 року № 1446/5 у п. 7.1 Порядку:

абз. 1 викласти в такій редакції: «підставами для накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення є:»

доповнити пункт новим абзацом такого змісту: «винесення Дисциплінарною комісією двох або більше попереджень»;

п. 7.6 доповнено новим підпунктом 7.6.1. такого змісту:

« 7.6.1. На арбітражного керуючого накладається дисциплінарне стягнення у вигляді попередження у разі: встановлення факту подання арбітражним керуючим у документах, які подаються для отримання свідоцтва на право здійснення діяльності арбітражного керуючого, неправдивих відомостей; відмови арбітражного керуючого в проведенні перевірки.

п. 7.6 доповнено новим підпунктом 7.6.2. такого змісту:

На арбітражного керуючого накладається дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) у разі: вчинення арбітражним керуючим протягом року після винесення припису або розпорядження повторного порушення, аналогічного раніше вчиненому; невиконання арбітражним керуючим розпорядження про усунення порушень законодавства з питань банкрутства в строки, визначені органом контролю; грубого порушення арбітражним керуючим законодавства під час виконання повноважень, що призвело до грубого порушення прав та законних інтересів боржника та (або) кредиторів боржника (банкрута); встановлення за результатами перевірки неможливості арбітражного керуючого виконувати повноваження, а саме: втрата громадянства, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо арбітражного керуючого за вчинення корисливого злочину або яким арбітражному керуючому заборонено здійснювати цей вид господарської діяльності чи займати керівні посади; винесення Дисциплінарною комісією двох або більше попереджень.».

Апелянт вважає такі зміни незаконними, оскільки вчинення дисциплінарного проступку є єдиною та необхідною передумовою для накладення стягнення. В свою чергу, внесеними змінами відповідач відніс до підстав накладення дисциплінарного стягнення факт накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення, тому виходить, що накладення стягнення є одночасно і наслідком, і підставою для притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності. Окрім того, апелянтом зауважено, що виключно до повноважень Дисциплінарної комісії віднесено розгляд на її засіданнях питань щодо дисциплінарних проступків, в той же час, Мін'юст, внісши відповідні зміни, встановив за які порушення (дисциплінарні проступки) застосовувати який вид стягнення, чим перейняв на себе функції Дисциплінарної комісії, яка єдина повноважна вирішувати питання про застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення.

Апеляційна інстанція не може погодитися з такою правовою позицією апелянта, з огляду на наступне.

В силу приписів ст. 105 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дисциплінарними проступками арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) є винне невиконання або неналежне виконання обов'язків арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Отже, у разі притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності на нього накладається дисциплінарне стягнення. Метою притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності є його покарання за винне невиконання або неналежне виконання обов'язків арбітражного керуючого.

Так, ст. 98 Закону визначено права та обов'язки арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

За ч. 1 вказаної правової норми арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов'язаний: 1) неухильно дотримуватися вимог законодавства; …; 4) подавати відомості, документи та інформацію щодо діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) у порядку, встановленому законодавством; 5) створювати умови для проведення перевірки додержання арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) вимог законодавства; …; 9) виконувати інші повноваження, передбачені законодавством про банкрутство.

Під час реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов'язаний діяти добросовісно, розсудливо, з метою, з якою ці права та обов'язки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України про банкрутство (ч. 3 ст. 98 Закону).

Отже, подання арбітражним керуючим у документах, які подаються для отримання свідоцтва на право здійснення діяльності арбітражного керуючого, неправдивих відомостей, а також відмова арбітражного керуючого в проведенні перевірки можна вважати порушенням обов'язків арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) в контексті ст. 98 Закону, за що, як наслідок може бути застосовано дисциплінарне стягнення.

Таким чином, внесення змін до Порядку контролю шляхом викладення абзацу першого у новій редакції ніяким чином не порушує права позивача, як арбітражного керуючого.

Статтею 109 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що дисциплінарними стягненнями, що накладаються на арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), є: 1) попередження; 2) позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховується ступінь вини арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), тяжкість вчиненого ним проступку, а також чи застосовувалися раніше до арбітражного керуючого дисциплінарні стягнення, і Рішення щодо накладення дисциплінарного стягнення приймається протягом двох місяців з дня виявлення проступку, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Внесення змін до п. 7.1. Порядку контролю та доповнення цього пункту підпунктами 7.6.1 та 7.6.2 щодо введення такої підстави для накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення, здійснено у зв'язку з тим, що Закон містить основні поняття та положення щодо застосування дисциплінарних стягнень до арбітражних керуючих. Тому, з метою уникнення застосування за однакові за характером порушення різних видів дисциплінарних стягнень до арбітражних керуючих, були внесені вищезазначені зміни до Порядку.

Окрім того, щодо доповнення п. 7.1 новою підставою для накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення, а саме, винесення Дисциплінарною комісією двох або більше попереджень, слід зауважити, що застосування попередження є фактично профілактичним засобом, після якого не відбувається ніяких обмежень діяльності арбітражного керуючого або його прав.

Крім того, в даному випадку при внесенні змін враховано те, що вчинення дисциплінарного проступку є єдиною та необхідною передумовою для накладення стягнення, адже у разі внесення Дисциплінарною комісією другого попередження включає в себе, як передумову - вчинення дисциплінарного проступку.

Тому, накладення стягнення не є одночасно і наслідком, і підставою для притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності, як про це вказує апелянта. Повторне вчинення дисциплінарного проступку, за який передбачено застосування попередження, тягне за собою такий вид дисциплінарного стягнення як позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), що повністю відповідає приписам ст. 109 Закону, адже при цьому враховується і ступінь вини арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), і тяжкість вчиненого ним проступку, а також те, чи застосовувалися раніше до арбітражного керуючого дисциплінарні стягнення.

Згідно вимог ст. 107 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» арбітражні керуючі несуть за свої дії та заподіяну третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну, дисциплінарну та кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, встановлених законом. Арбітражні керуючі (розпорядники майна, керуючі санацією, ліквідатори) несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому цим Законом. Державний орган з питань банкрутства за поданням Дисциплінарної комісії накладає на арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) дисциплінарні стягнення.

Отже, за винесення Дисциплінарною комісією двох або більше попереджень на арбітражного керуючого накладається дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), що жодним чином не суперечить вимогам чинного законодавства. При цьому, з внесених змін абсолютно не вбачається перебирання відповідачем на себе повноважень Дисциплінарно комісії, яка і надалі виконує свої функції та обов'язки, визначені чинним законодавством. Крім того, ч. 3 ст. 107 Закону діє у викладеній в ній редакції, а спірний Порядок не врегульовує питання накладення дисциплінарного стягнення в якомусь іншому порядку, ніж це передбачено вказаною нормою зазначено Закону.

Судовою колегію прийнято до уваги посилання апелянтки під час апеляційного розгляду справи на рішення Конституційного Суду України від 19.06.2001 року № 9-рп/2001 та від 17.02.2010 року № 6-рп/2010, проте приходить до висновку, що вказані доводи не простовують висновків суду першої інстанції, оскільки оспорювані зміни до Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) жодним чином не порушують існуючої в Україні ієрархії нормативних актів, не викривляють сутності і змісту Закону, не змінюють, не доповнюють та не розширюють його.

За ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до наведених вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду достатньо беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і довів правомірність внесення до спірного наказу змін, оскаржуваних позивачем (апелянтом).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин Окружним адміністративним судом м. Києва зроблено правильний висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційна інстанція дійшла однозначного висновку, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу арбітражного керуючого ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 09.04.2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.