Справа № 820/17548/14
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 р.Справа № 820/17548/14

Головуючий 1 інстанції: Рубан В.В.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Бенедик А.П.

при секретарі Зарицька Т.В.

за участю:

представника позивача - Антоненко Д.О.

представника відповідача - Кобилінська О.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Нововодолазької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2015р. по справі № 820/17548/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський фонд розвитку»

до Нововодолазької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ «Європейський фонд розвитку», звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому після зміни позовних вимог просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Нововодолазької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Харківській області: від 26.09.14 р. № про зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за грудень 2012 р. на 2537039,0 грн. та за грудень 2013 р. на 1813061,0 грн., № про збільшення грошового зобов'язання по податку на прибуток в сумі 403953,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 201976,5 грн., № про зменшення від'ємного значення ПДВ за грудень 2013 р. на 123380,0 грн., № про збільшення зобов'язання по ПДВ в сумі 1598429,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 799214,5 грн., № про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки в розмірі 379552,0 грн.; № від 03.11.14 р. про застосування штрафних санкцій за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в розмірі 1989,68 грн., від 05.01.15 р. № про застосування штрафних санкцій за порушення вимог валютного законодавства в розмірі 3060,0 грн. та № про нарахування пені за порушення термінів розрахунків в сфері ЗЕД в розмірі 18639,0 грн.; від 14.10.14 р. № про збільшення зобов'язань по ПДВ в сумі 401154,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 200577,0 грн. і № про зменшення від'ємного значення ПДВ за серпень 2014 р. в сумі 18300,0 грн.; визнати протиправними та скасувати податкову вимогу № 724-25 від 16.10.14 р. і рішення № 25 від 16.10.14 р. Нововодолазької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Харківській області про опис майна у податкову заставу.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.15 р. по справі № 820/17548/14 позов був задоволений частково: скасовані податкові повідомлення-рішення Нововодолазької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Харківській області від 26.09.14 р. № , № та № в частині зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 3731891,21 грн., № в частині збільшення грошового зобов'язання з ПДВ в сумі 1566993,0 грн. застосування штрафних санкцій в розмірі 783496,5 грн., № від 03.11.14 р., від 05.01.15 р. № та № , від 14.10.14 р. № та № ; скасовані податкова вимога Нововодолазької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Харківській області № 724-25 від 16.10.14 р. і рішення про опис майна у податкову заставу № 25 від 16.10.2014 р. В іншій частині у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Відповідач не погодився з судовим рішенням і подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.15 р. по справі № 820/17548/14 в частині задоволення позову і прийняти в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Позивач письмові заперечення на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду, дослідивши доводи апеляційної скарги та пояснення представників сторін в судовому засіданні, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень від 26.09.14 р. № про зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за грудень 2012 р. на 2537039,0 грн. та за грудень 2013 р. на 1813061,0 грн., № про збільшення грошового зобов'язання по податку на прибуток в сумі 403953,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 201976,5 грн., № про зменшення від'ємного значення ПДВ за грудень 2013 р. на 123380,0 грн., № про збільшення зобов'язання по ПДВ в сумі 1598429,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 799214,5 грн., № про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки в розмірі 379552,0 грн. є акт № 692/20-20-22-08/24271057 від 15.09.14 р. планової виїзної документальної перевірка підприємства позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.12 р. по 31.12.13 р., в якому зафіксовані порушення платником податків вимог п. 135.4 ст. 135, п.138.10.2, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, п. 139.1.9 ст. 139, п. 144.3 ст. 144, п. 145.1.2, п.145.1.4 ст. 144, п. 146.13 ст. 146, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 168.1.2, п. 168.1.5 ст. 168, п. 176.2"а" ст. 176 ПК України, п. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування РРО в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Задовольняючи позов в частині вимог, суд першої інстанції, перш за все, процитував зміст п. 14.1.27, п. 14.1.181 ст. 14, п. 138.1 ст. 138, п.198.1 - п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», п. 2.4 Положення «Про порядок документального забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.95 р. і вказав на те, що підставою для зменшення платником об'єкта оподаткування (податкових зобов'язань) з податку на прибуток на суму вартості придбаних товарів/послуг, а з ПДВ - на суму цього податку, нараховану на вартість придбаних товарів/послуг, є факт реального придбання товарів/послуг та безпосередній зв'язок витрат на оплату цих товарів/послуг з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаних товарів або ж призначення останніх для такого використання.

Досліджуючи правомірність прийняття відповідачем податкового повідомлення рішення № від 26.09.14 р. (т. 1 арк. 11), суд першої інстанції вказав на те, що видами діяльності підприємства за КВЕД є: оптова торгівля хімічними продуктами; мисливство, відловлювання тварин і надання пов'язаних із ними послуг; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; оптова торгівля фруктами і овочами; оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними і молюсками; оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, що свідчить про те, що позивач здійснює діяльність з вирощування в природних умовах та виключно із застосуванням натуральних кормів і допоміжних матеріалів дикої птиці.

Діяльність здійснюється за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Бахметівка, вул. Леніна, 115 б., на орендованих об'єктах та із застосуванням власних основних засобів. Для здійснення такої діяльності на підприємстві наявний штат працівників, що підтверджується копіями договорів оренди землі, копіями свідоцтв та витягів про право власності на будівлі та вольєри для тварин, копіями технічних паспортів на них.

Як стверджує відповідач, виявлені порушення податкового законодавства пов'язані з тим, що підприємство включало до складу витрат собівартість загиблої птиці в загальній сумі 1939731,0 грн. (аркуші акту 7 - 8), тоді як на підприємстві відсутні висновки ветеринарного лікаря про причини загибелі (падежу), протоколи (акти) патологоанатомічного розтину трупів тварин, наказ (розпорядження) керівника підприємства про встановлення винної особи, документи уповноважених державних органів, що підтверджують факт стихійного лиха (довідка метеорологічної чи сейсмологічної служби, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про стихійне лихо); відсутні акти органу пожежного нагляду про пожежу та її наслідки; документи про відправлення біологічних відходів на ветсанутильзавод для утилізації, акти захоронення трупів птиці та інших біомас у діючих скотомогильниках чи біотермічних ямах, акти про термічне знешкодження (спалення) туш загиблих птиць.

В судовому рішенні зазначено, що судом першої інстанції було встановлено, що на протязі 2012-2013 років на підприємстві відбувалась поступова гибель птахів (диких качок та фазанів), всього за цей час загинуло 33863 одиниці птахів на загальну суму 1939731,0 грн., що підтверджується актами вибуття активів та актами списання. Собівартість загиблої птиці в загальній сумі 1939731,0 грн. включена позивачем до складу витрат підприємства.

Вказані акти містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції (вибуття внаслідок падежу і списання птиці), одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, тобто вони відповідають приписам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» і п. 2.4 Положення «Про порядок документального забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Крім того, факт падежу птиці на підприємстві позивача під час її вирощування і відгодівлі підтверджені показаннями свідка ОСОБА_3 (заступника директора по біотехнології ТОВ «Європейський фонд розвитку»), який підтвердив, що падіж (природна загибель) птиці стався на підприємстві у зв'язку з тим, що вона утримується в природних, диких умовах. Такі умови утримання птиці обумовлені тим, що вона реалізується саме як дичина, вирощена в природних умовах без використання штучних кормів та ліків. Оскільки птахи вирощуються в природних умовах, на їх життя впливають природні фактори, наприклад такі як мороз, птахи гинули поступово, їх загибель не пов'язана з масовими хворобами, в періоди, в яких відбувалася загибель, складалися відповідні акти списання. Птиця, що загинула, утилізувалася на підприємстві в біотермічній ямі. Кількість птиці, що загинула від природних причин під час її вирощування і відгодівлі, відповідає кількості, яка зазначена в актах списання, а він безпосередньо приймав участь у складанні вищевказаних актів.

В обґрунтування висновків судового рішення в цій частині суд першої інстанції вказав на те, що до компетенції відповідача не відноситься здійснення контролю за дотриманням ветеринарного та санітарного законодавства. У випадку встановлення наявності порушень позивачем вимог законодавства у вказаних сферах компетентні контролюючі органи можуть вжити передбачених законом заходів реагування та притягти винних осіб до відповідальності саме за порушення ветеринарного та санітарного законодавства. Однак, порушення законодавства у вказаних сферах не може бути підставою для відповідальності позивача як за порушення податкового законодавства і донарахування йому податків.

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.12.14 р. у цивільній справі № 640/21683/14-ц, яке набуло законної сили (ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ФОНД РОЗВИТКУ» був відповідачем) було встановлено, що ТОВ «Європейський фонд розвитку» здійснює діяльність з вирощування диких качок і фазанів в природних умовах існування, які вирощувалися без використання штучних кормів та ліків, то відбувається її природна загибель під час вирощування, що оформлюється актами списання. У вказаному судовому рішенні наведений перелік актів списання за 2012 р. та 2013 р. загальною вартістю 1939731,15 грн. Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини, що свідчить про те, що

У відповідача відсутні підстави ставити під сумнів кількість загиблої птиці та її загальну вартість.

На підтвердження правильності формування позивачем витрат по операціям по вирощуванню птиці суд першої інстанції послався на приписи Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 30 «Біологічні активи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 790 від 18.11.05 р. і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.12.05 р. за N 1456/11736, в п. 4 та п. 17 якого передбачено, що біологічні перетворення - процес якісних і кількісних змін біологічних активів; група біологічних активів - сукупність подібних за характеристиками, призначенням та умовами вирощування тварин або рослин; поточні біологічні активи - біологічні активи, здатні давати сільськогосподарську продукцію та/або додаткові біологічні активи, приносити в інший спосіб економічні вигоди протягом періоду, що не перевищує 12 місяців, а також тварини на вирощуванні та відгодівлі; витрати, пов'язані з біологічними перетвореннями біологічних активів, визнаються витратами основної діяльності. Втрати від падежу птиці слід враховувати в складі собівартості продукції по окремій статті «Непродуктивні витрати» (п. 3.19 Методичних рекомендацій з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції (робіт, послуг) сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Мінагрополітики № 132 від 18.05.01 р.). Витрати на утримання худоби і птиці (без витрат на незавершене виробництво) на кінець року включаються до собівартості продукції тваринництва (п. 9.1 Методрекомендацій № 132).

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що в п. 14 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» вказано, що до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат, зокрема відрахування на соціальні заходи, плата за оренду земельних і майнових паїв, амортизація, втрати від браку, які складаються з вартості остаточно забракованої з технологічних причин продукції (виробів, вузлів, напівфабрикатів), зменшеної на її справедливу вартість, та витрат на виправлення такого технічно неминучого браку. Інші прямі витрати включаються до виробничої собівартості продукції відповідно п. 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Витрати».

Зважаючи на приписи п. 14.1.228 ст. 14, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, п. 140.5 ст. 140 ПК України судом першої інстанції був зроблений висновок про те, що позивач правомірно відніс до складу витрат собівартість загиблої птиці в загальній сумі 1939731,0 грн.

В апеляційній скарзі апелянт наполягає виключно на тому, що факт загибелі птиці повинен доводитися висновками ветеринарного лікаря про причини загибелі (падежу), протоколами (актами) патологоанатомічного розтину трупів тварин, наказом (розпорядження) керівника підприємства про встановлення винної особи, документами уповноважених державних органів, що підтверджують факт стихійного лиха (довідка метеорологічної чи сейсмологічної служби, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про стихійне лихо); актами органу пожежного нагляду про пожежу та її наслідки; документами про відправлення біологічних відходів на ветсанутильзавод для утилізації, актами захоронення трупів птиці та інших біомас у діючих скотомогильниках чи біотермічних ямах, актами про термічне знешкодження (спалення) туш загиблих птиць. Проте ці твердження спростовані рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.12.14 р. у цивільній справі № 640/21683/14-ц, яким встановлений факт загибелі птиці і її загальна вартість.

За таких підстав колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки доводи апеляційної скарги їх не спростували.

Згідно записів акту перевірки, порушення позивачем податкового законодавства, що спричинило прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень від 26.09.14 р. № та № (т. 1 арк. 12 та 13), відповідач пов'язує з безпідставним завищенням витрат за рахунок включення до складу витрат суми нарахованих амортизаційних відрахувань на окремий об'єкт (ремонт) у загальній сумі 404593,0 грн., в т. ч. у 3 кварталі 2012 р. у сумі 67432,0 грн., у 4 кварталі 2012 р. у сумі 67432,0 грн. та у 2013 р. у сумі 269728,0 грн. (аркуші акту планової перевірки № 11 - 12), у зв'язку з тим, що в результаті проведених ремонтних робіт (поліпшення) орендованого приміщення, яким позивач користується за договором оренди № 03/06 від 03.06.10 р., укладеним з ТОВ «Техно Айрон», проте ці приміщення були передані позивачем у суборенду, що свідчить про не використання окремого об'єкту (здійснених поліпшень) у власній господарській діяльності. В межах цього договору позивачем був створений окремий об'єкт, який обліковувався на бухгалтерському рахунку 11.7 «Інші необоротні матеріальні активи» вартістю 5394568,0 грн. і підприємством були включені до складу витрат суми нарахованих амортизаційних відрахувань на цей об'єкт (ремонт) у вказаних вище сума.

Зважаючи на те, що у період з 01.07.12 р. по 31.12.13 р. підприємством безпідставно нараховані амортизаційні відрахування по окремому об'єкту (ремонту), який не використовувався у господарській діяльності підприємства, балансова (залишкова вартість) якого станом на 01.07.12 р. становить 5053398,0 грн., то вона не підлягає зменшенню за рахунок нарахування амортизаційних відрахувань.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції дослідив укладений позивачем (орендар) з ТОВ «Техно Айрон» (орендодавець) договір оренди № 03/06 від 03.06.10 р., предметом якого є оренда частини житлового приміщення 5-го поверху № ХХ, № XXI, 9-1:9-9, 10-1:10-16, мансарди № 1-21, сходів та ліфту, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 49, в п. 6.3 та п. 7 якого передбачено, що орендар має право за свій рахунок здійснити поліпшення орендованої площі та місць загального користування, яке здійснюється лише після попереднього погодження з орендодавцем, та може за свій рахунок здійснювати поточний ремонт приміщення та його інженерних конструкцій. Додатковою угодою від 01.07.10 р. сторони узгодили, що орендар має право за письмовим погодженням з орендодавцем здійснити капітальний ремонт приміщення та його інженерних систем, а додатковою угодою № 5 від 20.12.12 р. було узгоджено, що даний договір набуває чинності з 03.06.10 р. і діє до 31.01.13 р. Орендовані приміщення були передані позивачу актом приймання-передачі приміщення від 04.06.10 р.

В постанові суду першої інстанції вказано, що в результаті проведених ремонтних робіт орендованого приміщення по договору № 03/06 від 03.06.10 р. позивачем створений об'єкт, який обліковується на бухгалтерському рахунку 11.7 «Інші необоротні матеріальні активи» вартістю 5394568,0 грн. При цьому позивач включив до складу витрат нараховані амортизаційні відрахування на окремий об'єкт (ремонт) у 3 кварталі 2012 р. в сумі 67432,0 грн., у 4 кварталі 2012 р. в сумі 67432,0 грн. та у 2013 р. в сумі 269728,0 грн.

В подальшому актом приймання-передачі (повернення) приміщення № 2 від 31.01.13 р. позивач повернув приміщення у зв'язку із закінченням строку оренди, а орендодавець прийняв приміщення без претензій до його стану.

В подальшому позивачем з ТОВ «Техно-Айрос» був укладений новий договір оренди № 01/13 від 01.02.13 р. предметом якого є оренда частини житлового приміщення 5-го поверху № ХХ, № XXI, 9-1:9-9, 10-1:10-16, мансарди № 1-21, сходів та ліфту, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 49 даним договором було передбачено, що орендар за свій рахунок має право здійснити поліпшення орендованої площі та місць загального користування, строк дії договору до 31.12.14 р.

В якості доказу правомірності формування об'єкту амортизації судом першої інстанції був прийнятий акт № 4340/2204/24271057 від 10.10.12 р. планової перевірки підприємства позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.11 р. до 30.06.12 р.), де відповідачем було встановлено, що вартість здійсненого поліпшення лічилася в обліку позивача станом на початок вказаного періоду. Також правомірність нарахування позивачем амортизаційних відрахувань на вартість здійсненого поліпшення орендованих приміщень, за висновком суду першої інстанції, підтверджується укладеними позивачем договорами суборенди з СТОВ «Дружба» № A-01/03-2 від 01.04.11 р., СТОВ «Лан» № 1-0104/11 від 01.04.11 р. та № 01/13-1 від 01.02.13 р., ПП Маркас № A-01/03-4 від 01.04.11 р., АФ ТОВ «Подолівська» № 1201 від 12.01.11 р., № 01-04 від 01.04.11 р. та № 01/13-5 від 01.02.13 р., ТОВ «Преображенське» № ПЕЕвр-0008 від 01.04.11 р., АПК ТОВ «Україна Нова» № ПЕЕвр-0010 від 01.04.11 р., АФ СТОВ «Україна Нова» № A-01/03-5 від 01.04.11 р. та № 01/13-6 від 01.02.13 р., ТОВ «Фармко Компания» № А-01/3 від 01.03.11 р., ТОВ «АГРО НОВАНИВА» № 01/13-3 від 01.02.13 р., СТОВ «БАРВІНКІВСЬКА АГРОФІРМА» № 01/13-4 від 01.02.13 р., ТОВ «ЮКРЕЙНІАН НЬЮ АГРО ТЕКНОЛЕДЖІЗ» № 01/12-2 від 01.02.13 р. Крім того, позивач частину орендованих приміщень використовує для власних потреб, оскільки в них працює головний бухгалтер та інші службові особи підприємства.

Зважаючи на наведені обставини і на те, що позивач за договорами суборенди сплачує ПДВ, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що орендовані приміщення використовуються у власній господарській діяльності, а тому правомірно нараховував на вартість здійсненого поліпшення амортизаційні нарахування.

Колегія суддів вважає доцільним вказати на те, що відповідно приписам ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця і якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Відповідно п. 146.19 ст. 146 ПК України у разі якщо договір оперативної оренди (лізингу) чи концесії зобов'язує або дозволяє орендарю чи концесіонеру здійснювати ремонти та/або поліпшення об'єкта оперативної оренди (лізингу) чи концесії, частина вартості таких ремонтів та/або поліпшень у сумі, що перевищує віднесену на витрати згідно з абз. 2 п. 146.11 та п. 146.12 ст. 146 Кодексу, амортизується орендарем чи концесіонером як окремий об'єкт в порядку, встановленому для групи основних засобів, до якої відноситься об'єкт оперативної оренди (лізингу) чи концесії, що ремонтується та/або поліпшується. При цьому орендарем не враховується балансова вартість об'єктів оперативної оренди/лізингу, за якою вони обліковуються на балансі орендодавця. У разі повернення орендарем об'єкта оперативного лізингу/оренди орендодавцю внаслідок закінчення дії лізингового/орендного договору такий орендар користується правилами, визначеними п. 146.16 ст. 146 Кодексу для заміни основних засобів. Нарахування амортизації окремого об'єкта припиняється, починаючи з місяця, наступного за місяцем виведення з експлуатації такого об'єкта основних засобів або передачі його до складу невиробничих необоротних матеріальних активів за рішенням платника податку або суду (п. 146.15 ст. 146 Кодексу). Сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, в т.ч. орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10% сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Також слід відмітити, що відповідно приписам ст. 144 ПК України до об'єктів амортизації відносяться витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що перевищують 10% сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного року.

Наведене свідчить про те, що законодавець визначає за орендарем право здійснювати амортизаційні відрахування на вартість проведених ремонтів (поліпшення) і не ставить це право у залежність від напрямків використання цих поліпшень. Зважаючи на те, що залучені до матеріалів справи документи свідчать про те, що реконструйовані приміщення позивач передавав з дозволу власника у суборенду іншим господарюючим суб'єктам і отримував від цих операцій дохід, нараховував та сплачував податки, при проведенні перевірки у відповідача не існувало законних підстав для обмеження такого права позивача.

Крім того, угодою про порядок використання та відшкодування витрат орендаря на поліпшення об'єкту оренди від 20.12.12 р. (т. 6 арк. 129) сторони підтвердили, що орендар здійснив невід'ємні поліпшення мансарди 5 поверху нежитлової будівлі за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 49, на загальну суму 5394568,0 грн. і вказане майно буде входити до орендованого майна, відносно якого буде укладений договір оренди, і вартість оренди одного квадратного метра приміщень не буде перевищувати 180,0 грн. При цьому вказаною угодою передбачалося, що вартість невід'ємного поліпшення підлягає відшкодуванню в разі не укладання протягом 3 днів після закінчення строку дії договору оренди нового договору.

Порушення позивачем податкового законодавства відповідач також пов'язує з безпідставним включенням до складу витрат 2744355,0 грн., сплачених за агентські послуги, які не пов'язані з веденням господарської діяльності підприємства, оскільки перевіряючими ставить під сумнів доцільність придбання агентських послуг та фактичне їх виконання.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції процитував зміст ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», ст. 901 ЦК України та дослідив укладений позивачем з ТОВ «Сігмаблейзер Україна» агентський договір № 25/11 від 01.11.11 р., предметом якого є надання агентом послуг по дослідженню ринку попиту на товари, які реалізовуються довірителем; дослідження ринкових цін на товари; проведення переговорів з покупцями довірителя щодо поставок товарів; формування заявок на поставку товарів; формування цін на товари, визначені в заявках; забезпечення документообігу між довірителем та покупцями; інші супутні послуги, які не суперечать умовам цього договору та діючого законодавства України. Договором передбачено, що звітування агента про результати роботи проводиться щомісячно до 10 числа місяця, наступного за звітним. Вартість отриманих послуг була включена позивачем до витрат відповідного звітного періоду.

Також суд першої інстанції вказав на те, що в залучених до матеріалів справи актах приймання-передачі послуг за вказаним агентським договором визначені види послуг, які надавалися у відповідний період, до кожного акту додані реєстри заявок покупців на поставку товарів у відповідний період, реєстр рахунків, виданих покупцям на оплату поставленого товару, реєстр видаткових накладних на товар, поставлений у відповідний період. Крім того, до матеріалів справи позивачем були надані копії договорів, укладених агентом на користь позивача, в яких визначений конкретний обсяг та асортимент товару, що поставлявся за кожною конкретною партією, в актах та щомісячних звітах містяться також всі інші дані, що відповідає приписам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».

На підтвердження виконання агентом обов'язків по агентському договору позивачем надані до матеріалів справи засвідчені копії угод про співпрацю між агентом і покупцями позивача та повідомлень до них, в яких покупцями підтверджений факт виконання ТОВ «Сігмаблейзер Україна», як агентом за агентським договором № 25/11 від 01.11.11 р., дій щодо забезпечення постачання товарів позивачем у 2012 - 2013 р. р. про виконання обов'язків агента свідчать укладені останнім на користь позивача договори з іншими господарюючими суб'єктами. Наявність та правильне оформлення перелічених документів на час проведення перевірки відповідач не заперечував.

В акті перевірки та апеляційній скарзі відповідач наполягає на недоцільності укладання позивачем агентського договору № 25/11 від 01.11.11 р., оскільки покупці товарів зареєстровані та знаходяться з позивачем за однією адресою, а ТОВ «Сігмаблейзер Україна» зареєстрований у м. Києві, що свідчить про мінімізацію позивачем сплати податків по взаємовідносинам з агентом, а недоліки оформлення документів за договором свідчать про відсутність мети на здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів вважає доцільним вказати на те, що в ст. 5 та ст. 6 ГК України встановлено, що загальними принципами господарювання в Україні є, зокрема, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини; незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються. В ПК України також відсутні норми, які б надавали відповідачу права (повноваження) давати оцінку укладеним платником податків з іншими учасниками господарських відносин правочинам з точки зору їх доцільності. За таких підстав висновки відповідача про відсутність у позивача права на формування валових витрат в загальній сумі 2744355,0 грн. та податкового кредиту в сумі 484122,0 грн. по операціям з ТОВ «Сігмаблейзер Україна» за агентським договором № 25/11 від 01.11.11 р. є помилковими. Крім того, правильність та законність вказаного договору підтверджені рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.12.2014 р. у цивільній справі № 640/21683/14-ц, яке набрало законної сили.

З урахуванням наведених фактів і того, що позивач не оскаржував висновки відповідача про неправомірне обрахування податку на прибуток за період з 01.07.12 р. по 21.12.12 р. при поверненні товару та продукції власного виробництва на суму 1392064,0 грн., ПДВ 278413,0 грн.; при включенні до витрат підприємства штрафну санкцію, сплачену за актом перевірки ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова № 434/2204/2471057 від 10.10.12 р. в сумі 68000,0 грн.; при внесенні до складу витрат підприємства залишкову вартість реалізованого автомобілю ТБ «Слобожанщина» за накладною № 1-00000011 від 21.08.12 р. на загальну суму 17022,0 грн.; при включенні до складу адміністративних витрат підприємства ПДВ в загальній сумі 250368,0 грн.; при включенні до складу витрат підприємства на збут витрати не підтвердженні первинними документами в сумі 5709,0 грн. та ПДВ в сумі 1556,0 грн., суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову про скасування податкових повідомлень-рішень від 26.09.14 р. № про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 605929,5 грн.; № в частині зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 3731891,21 грн. (4350120,00 грн. - 618228,79 грн. = 3731891,21 грн.).

Задовольняючи позов в частині скасування податкових повідомлень-рішень від 26.09.14 р. № та № , суд першої інстанції вказав на те, що виявлені перевіряючими порушення податкового законодавства при формуванні податкового кредиту та визначення податкових зобов'язань по ПДВ, пов'язуються з тим, що підприємство до складу податкових зобов'язань січня 2013 р. не включив суму 1010679,53 грн. від ліквідації окремого необоротного активу - суми витрат на ремонт орендованого у ТОВ «Техно Айрон» за договором оренди № 03/06 від 03.06.10 р. приміщення по адресою: м. Харків, вул. Сумська, 49, який в подальшому не використовуватиметься в господарських операціях, оскільки нерухомість була повернута за актом № 2 від 31.01.13 р. у зв'язку з закінченням строку оренди.

Дані висновки відповідача обумовлені тим, що дата повернення предмету оренди є датою ліквідації окремого об'єкту, створеного на підставі проведених ремонтних робіт орендованого приміщення, та подальше його використання у господарських операціях є не можливим.

В обґрунтування висновків судового рішення в цій частині, суд першої інстанції вказав на те, що в п. 198.5 «г» ПК України, на який посилається відповідач, передбачений обов'язок нарахувати податкові зобов'язання за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, тільки у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку. Але позивачем з ТОВ «Техно-Айрос» був укладений новий договір оренди № 01/13 від 01.02.13 р. строком до 31.12.14 р., предметом якого є ті ж самі приміщення за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 49, що свідчить про те, що оренда нерухомості фактично не припинялася, а відповідач не зазначив, в яких саме операціях, які не є господарською діяльністю, позивач почав використовувати нематеріальний актив, як це передбачено вищенаведеною нормою. У зв'язку із зазначеним орендар зберіг виключне право користування орендованим майном, до складу якого входить об'єкт, до моменту його остаточного звільнення і передачі орендодавцю, який настає лише у випадку припинення договору оренди і якщо протягом 3 днів після цього з орендарем не буде укладено інший договір оренди нерухомого майна, до складу якого входить об'єкт.

За таких підстав судом першої інстанції зроблений висновок про те, що висновок відповідача про те, що відбулася ліквідація окремого об'єкту (нематеріального активу), створеного на підставі проведених ремонтних робіт орендованого приміщення, та неможливість його використання позивачем у господарських операціях, не відповідає обставинам справи, а тому твердження відповідача про необхідність включення до складу податкових зобов'язань січня 2013 р. суму 1010679,53 грн. від ліквідації окремого об'єкту (необоротного активу), який в подальшому не використовуватиметься в господарських операціях, є необґрунтованим.

Також судом першої інстанції зроблений висновок про безпідставність вимог відповідача про включення до податкових зобов'язань по ПДВ суми податку 72191 грн. від вартості загиблої птиці, оскільки, як встановлено вище, позивач не повинен був формувати податкові зобов'язання при списанні вартості загиблої птиці. Не було у відповідача також права виключати з податкового кредиту позивача ПДВ по операції за агентським договором № 25/11 від 01.11.11 р. на суму 484122,0 грн., оскільки висновки відповідача про нереальний характер цієї операції спростовані залученими до матеріалів справи документами.

З урахуванням вищенаведених фактів та того, що позивач не спростував того, що ним безпідставно включені до податкового кредиту суми ПДВ в сумі 154816,0 грн., в т.ч. не підтверджені податковими накладними на загальну суму 676,0 грн. (двічі включено податкову накладну) за листопад 2012 р. в сумі ПДВ 244,4 грн. по ТОВ «Тридар», за червень 2013 р. в сумі ПДВ - 118,0 грн. по ТОВ «Агросервіс», за серпень 2013 р. в сумі ПДВ - 313,66 грн. по ПП «Спецпостач»; не відображені значення графи 6 рядка 20.2 уточнюючих розрахунків при визначенні значення рядка 21.1 декларації за січень 2013 р. на суму ПДВ 223,0 грн., за травень 2013 р. на суму ПДВ 148334,0 грн.; безпідставно збільшено значення 24 рядка в податковій декларації з ПДВ за травень 2013 р., поданої 19.06.13 р. № на суму ПДВ 5583,0 грн., суд першої інстанції зробив висновок про те, що податкове повідомлення-рішення № від 26.09.14 р. в цій частині є правомірним. А податкове повідомлення-рішення № від 26.09.14 р. підлягає скасуванню в частині збільшення грошового зобов'язання з ПДВ в сумі 2350489,5 грн. (1566993,0 грн. за основним платежем і 783496,5 грн. за штрафними санкціями).

За твердженням відповідача, прийняття податкового повідомленням-рішенням № від 26.09.14 р. про застосування штрафних санкцій в розмірі 379552,0 грн. за порушення абз. 3 п. 1 Указу Президента «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» обумовлено тим, що ТОВ «Європейський фонд розвитку» у періоді, що перевірявся, здійснювало торгівлю відстрілочними картами за готівкові кошти без застосування РРО, чим були порушені вимоги п. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування РРО в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції вказав на те, що відповідачем ні в акті перевірки, ні в ході судового розгляду справи не доведено порушення позивачем вимог п. 1 абз. 3 Указу Президента «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», а лише зазначено, що позивач при реалізації відстрілочних карток за готівкові кошти без застосування РРО.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що оскільки продаж товару без застосування РРО не є триваючим порушенням і невидача касового чеку під час кожного продажу товару визнається окремим порушенням, то оскарженим податковим повідомленням-рішенням було правомірно застосовані штрафні санкції. Проте жодного обґрунтування застосування санкцій в порядку абз. 3 п. 1 Указу Президента «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» не наведено.

Слід відмітити, що в абз. 3 п. 1 Указу Президента «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» установлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються НБУ, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема, за витрачання готівки з виручки від реалізації продукції (робіт, послуг) та інших касових надходжень (крім коштів, отриманих із кас установ банків) на виплати, що пов'язані з оплатою праці (за винятком екстрених (невідкладних) обставин - соціальних виплат громадянам на поховання, допомоги при народженні дитини, одиноким та багатодітним матерям, на лікування в разі хвороби, компенсацій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи), за наявності податкової заборгованості - в розмірі здійснених виплат. Проте жодних даних про наявність вказаних у даній нормі порушень в діях позивача відповідачем не наведено, то і застосування штрафних санкцій на підставі наведеної норми у відповідача не існувало.

Крім того судом першої інстанції було з'ясовано, що розрахунки за відстрілочні картки були проведені у касі підприємства з оформленням прибуткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку, що підтверджується залученими до матеріалами справи документами, а тому твердження апелянта про реалізацію позивачем карток за готівку без застосування РРО є безпідставними, що стало підставою для задоволення позову в цій частині.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, оскаржена позивачем податкова вимога № 724-25 від 16.10.14 р. про сплату податкового боргу була сформована на підставі податкових повідомлень-рішень від 26.09.14 р. № (ПДВ в сумі 1597652,2 грн. та застосовані штрафні санкції в розмірі 799214,5 грн. з врахуванням зменшення за рахунок поточного платежу); № (податок на прибуток підприємств в сумі 403953,0 грн. та застосовані штрафні санкції в розмірі 201976,5 грн. з врахуванням зменшення за рахунок поточного платежу); № (податок на доходи фізичних осіб в сумі 107610,94 грн.). У зв'язку із формуванням та направленням зазначеної податкової вимоги відповідачем було прийнято рішення № 25 від 16.10.14 р. про опис майна у податкову заставу.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції вказав на те, що оскаржені податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу є неправомірними, оскільки була встановлена необґрунтованість покладених в їх основу податкових повідомлень-рішень, а податкове повідомлення-рішення № було скасоване рішенням Головного управління Міндоходів у Харківській області від 02.12.14 р. (копія долучена до матеріалів справи).

Судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень № від 03.11.14 р. про застосування штрафних санкцій за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в розмірі 1989,68 грн. та від 05.01.15 р. № про застосування штрафних санкцій за порушення вимог валютного законодавства в розмірі 3060,0 грн. і № про нарахування пені за порушення термінів розрахунків в сфері ЗЕД в розмірі 18639,0 грн. є, перш за все, акт № 811/20-20-22-08/24271057 від 10.10.14 р. позапланової документальної невиїзної перевірки підприємства позивача з питання дотримання вимог валютного законодавства по взаємовідносинах з компанією нерезидентом ЗАО «ТАМАК» (Російська федерація) за період з 28.12.10 р. по 30.09.14 р., в якому зафіксовані порушення позивачем вимог ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" у зв'язку з перевищенням граничного строку розрахунків у сфері ЗЕД (з 05.04.12 р.); п. 1 ст. 9 Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.93 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 2 наказу Міністерства фінансів України № 207 від 25.12.95 р. «Про затвердження форми Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами», п. 2.3 «Порядку застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», затвердженого наказом ДПА України № 542 від 04.10.99 р., у зв'язку з порушенням порядку декларування валютних цінностей, що належать резиденту України і знаходяться за її межами, в результаті чого підприємством відображені недостовірні дані у декларації та здійснено приховування (перекручення звітності) про валютні операції у поданих деклараціях за 1 півріччя 2012 р., за 9 місяців 2012 р., за 2012 р., за 1 квартал 2013 р., за 1 півріччя 2013 р., за 9 місяців 2013 р., за 2013 р., за 1 квартал 2014 р., за 1 півріччя 2014 р.

Проведення перевірки було обумовлено отриманням відповідачем від ПАТ «Банк Кіпру» листа № 0601-05/5702 від 10.07.14 р., в якому повідомлялося про наявність незавершеної імпортної операції клієнта ТОВ «Європейський фонду» по зовнішньоекономічного контракту № 50068227/1-1210/289 від 28.12.10 р., і за її результатами було прийняте податкове повідомлення-рішення № від 23.10.14 р. про застосування штрафних санкцій в розмірі 21699,0 грн. В подальшому відповідач листом № 3636/10/20-20-22-19 від 03.11.14 р. повідомив позивача про те, що в додатку № 4 до акта перевірки невірно вказаний курс валюти на день заборгованості і після виправлення вказаної помилки направлений новий додаток № 4 до акту перевірки і податкове повідомлення-рішення № від 03.11.14 р. на суму виправленої помилки, а саме 1989,68 грн.

Крім того, позивач отримав рішення Головного управління Міндоходів у Харківській області № 560/10/20-40-10-04-17 від 24.12.14 р., яким податкове повідомлення-рішення № від 03.11.14 р. було залишено без змін, а податкове повідомлення-рішення № від 23.10.14 р. було скасовано із зобов'язанням направити платнику податків окремі податкові повідомлення-рішення про нарахування штрафних санкцій у сумі 3060,0 грн. за порушення порядку декларування валютних цінностей і про нарахування пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 18639,0 грн. На виконання вказаного рішення відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 05.01.15 р. № про застосування штрафних санкцій за порушення вимог ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в розмірі 18639,0 грн. та № про застосування штрафних санкцій за порушення п. 1 ст. 9 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 2 наказу Мінфіну України № 207 від 25.12.95 р. «Про затвердження форми декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами», п. 2.3 Порядку застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства, затвердженого наказом ДПА України № 542 від 04.10.99 р., в розмірі 3060,0 грн.

Виявлені порушення відповідач пов'язує з тим, що надані до перевірки документи про надання послуг по перевезенню комплектів по маршруту Тамбов - Харків не дають право здійснити залік по договору № 50068227/1-1210/289 від 28.12.10 р., оскільки даний договір не передбачає надання транспортних послуг по маршруту Тамбов - Харків (умови поставки FCA, м. Тамбов), а документи, надані на підтвердження транспортних послуг, суперечать даним міжнародної товарно-транспортної накладної. Крім того, було встановлено, що при здійсненні зовнішньоекономічних операцій за період з 28.12.10 р. по 30.09.14 р. позивачем були допущені порушення строків здійснення імпортної операції резидента, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, а по платіжному дорученню № 007 від 07.10.11 р. в частині 76000,0 російських рублів були перевищені встановлені Законом строки надходження імпортного товару (до 04.04.12 р.) та станом на 30.09.14 р. наявна дебіторська заборгованість по віще вказаному договору в сумі 76000,0 грн., що свідчить про перевищення граничного строку розрахунків у сфері ЗЕД на 909 днів (з 05.04.12 р. по 30.09.14 р.).

В постанові суду першої інстанції вказано на те, що відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин) імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики, а в ст. 4 даного Закону вказано, що порушення резидентами строків, передбачених ст. 1 і ст. 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3% від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом НБУ на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції дослідив укладений позивачем з ЗАО «Тамак» (Російська федерація) зовнішньоекономічний контракт № 50068227/1-1210/289 від 28.12.10 р., предметом якого є виготовлення та поставка нерезидентом на користь позивача комплект деталей збірних конструкцій із деревини загальною вартістю 20000000,0 Російських рублів. Відсутність дебіторської заборгованості позивача перед постачальником підтверджується контрактом, додатковою угодою до нього, специфікаціями, ВДМ № 807070001/2011/124073 від 28.04.11 р., ЦМР № 202037, товарними накладними, рахунками фактурами, актами, платіжними дорученнями в іноземній валюті.

Як вказав суд першої інстанції, контрактом передбачена оплата кожного комплекту окремо в два етапи: 50% від вартості комплекту протягом 3-х банківських днів з моменту підписання специфікації та 50% від вартості комплекту протягом 3-х банківських днів від дня відвантаження комплекту. Оплата за контрактом проведена позивачем через банк «Банк Кіпру» платіжними дорученнями № 01 від 30.12.10 р. на суму 1000000,0 Російських рублів, № 001 від 29.03.11 р. на суму 1299678,0 Російських рублів, № 004 від 24.05.11 р. на суму 536407,0 Російських рублів, № 005 від 30.06.11 р. на суму 975140,0 Російських рублів, № 006 від 18.08.11 р. на суму 1212592,0 Російських рублів, № 007 від 07.10.11 р. на суму 2774923,0 Російських рублів.

В гр. 22 і гр. 42 ВМД № 807070001/2011/124073 від 28.04.11 р. вказано, що сума за рахунком і ціна товару становлять 373540,45 грн., що при курсі рос. рубля до гривні 0,28741 (гр. 23 ВМД) становить 1299678,0 рублів і відповідає сумі, яка визначена в рахунку-фактурі № 2325 від 25.04.11 р.

При розрахунку митної вартості товару відповідно п. 5 ч. 2 ст. 267 МК України, який був чинним на час митного оформлення товару, були включені витрати на транспортування товарів до місця ввезення на митну територію України згідно з рахунком-фактурою № 2326 від 25.04.11 р., яка була подана з документами для митного оформлення, а тому митна вартість імпортованого за вказаною ВМД склала 382162,75 грн., що при курсі рос. рубля до гривні 0,28741 (гр. 23 ВМД) становить 1329678,0 російських рублів. В гр. 22 і гр. 42 ВМД № 807070001/2011/126734 від 05.07.11 р. вказано, що сума за рахунком і ціна товару становлять 430518,82 грн., що при курсі рос. рубля до гривні 0,28482 (гр. 23 ВМД) становить 1511547,0 рублів і відповідає сумі, яка визначена в рахунку-фактурі № 4686 від 05.07.11 р. При розрахунку митної вартості відповідно п. 5 ч. 2 ст. 267 МК України, який був чинним на час митного оформлення товару, були включені витрати на транспортування оцінюваних товарів до місця ввезення на митну територію України згідно з рахунком № 875 від 05.07.11 р., а тому митна вартість імпортованого за вказаною ВМД товару склала 439063,42 грн., що при курсі рос. рубля до гривні 0,28482 (гр. 23 ВМД) становить 1541547,01 російських рублів. Таким чином, вартість транспортування товарів за рахунками-фактурами № 2326 від 25.04.11 р. і № 875 від 05.07.11 р. були включені до митної вартості імпортованих товарів в сумі та відповідно до вимог законодавства України.

В п. 5.1 рамочного договору від 28.12.10 р. передбачено, що доставка товару здійснюється автотранспортом на умовах FCA м. Тамбов, РФ (Інкотермс 2000). Однак, в п. 11 цього договору, за яким здійснювалося постачання товару ЗАТ «ТАМАК» (РФ), передбачено, що у всьому іншому, що не передбачено цим договором, сторони керуються законодавством РФ. Відповідно ч. 2 ст. 434 ЦК РФ договір в письмовій формі може бути укладений шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, а також шляхом обміну документами за допомогою поштового, телеграфного, телетайпного, телефонного, електронного чи іншого зв'язку, що дозволяє достовірно встановити, що документ виходить від сторони за договором.

Постачальник, ЗАТ «ТАМАК», фактично надав позивачу послуги з транспортування товару і надав позивачу рахунки-фактури № 2326 від 25.04.11 р. та № 875 від 05.07.11 р. про їх оплату за основним договором (рамочний договір від 28.12.10 р.). За наслідками надання вказаних послуг за основним договором (рамочний договір від 28.12.10 р.) і з посиланням на нього сторонами були складені акти приймання-передачі послуг № 70 від 25.04.11 р. і № 1334 від 05.07.11 р., які скріплені підписами уповноважених представників сторін та їх печатками. При проведенні перевірки відповідач не спростував того, що позивач в повному обсязі сплатив на користь ЗАТ «ТАМАК» вартість послуг із транспортування товару за рамочним договором від 28.12.10 р.

За висновками суду першої інстанції наведені факти свідчать про те, що між сторонами рамочного договору від 28.12.10 р. була досягнута згода та в письмовій формі шляхом обміну документами (рахунок-фактура № 2326 від 25.04.11 р. і рахунок № 875 від 05.07.11 р., акти приймання-передачі послуг № 70 від 25.04.11 р. і № 1334 від 05.07.11 р.) щодо зміни умов поставки, обов'язку постачальника ЗАТ «ТАМАК» доставити товар у м. Харків, а також обов'язку позивача сплатити вартість доставки товару за основним договором (рамочний договір від 28.12.10 р.), а тому вартість транспортування включається до вартості товару і була сплачена позивачем постачальнику ЗАТ «ТАМАК».

В постанові суду першої інстанції вказано на те, що за рамочним договором від 28.12.10 р. позивачу постачалися комплекти деталей збірних конструкцій із деревини, у зв'язку з чим такий товар для цілей обліку позивача відповідає визначенню «запаси», наведеному в п. 6 та п. 9 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що питання дотримання позивачем вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій за період з 01.07.11 р. до 30.06.12 р. відповідачем були досліджені при проведенні перевірки, результати якої оформлені актом № 4340/2204/24271057 від 10.10.12 р., а за період з 01.07.12 р. до 31.12.13 р. - актом № 692/20-20-22-08/24271057 від 15.09.14 р. Порушень валютного законодавства при виконанні контракту від 28.12.10 р. із ЗАТ «ТАМАК» встановлено не було.

В обґрунтування висновків суду першої інстанції щодо неправомірної і безпідставності проведених відповідачем нарахувань штрафних санкцій, в постанові зроблене посилання на приписи ПК України, де передбачено, що проведення повторної або додаткової перевірки, що мало місце у випадку проведеної відповідачем планової виїзної документальної перевірка підприємства позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.12 р. по 31.12.13 р., оформлених актом № 692/20-20-22-08/24271057 від 15.09.14 р., передбачено лише якщо в ході адміністративного оскарження платник податків посилається на обставини, що не були досліджені під час перевірки, та об'єктивний їх розгляд неможливий без проведення перевірки (п. 78.1.5 ст. 78 ПК України). При цьому така перевірка здійснюється за вибірковим способом, тобто виключно з питань, що стали предметом оскарження; або в ході перевірки, здійсненої органом ДПС вищого рівня, виявлена невідповідність висновків акта перевірки органу ДПС нижчого рівня вимогам законодавства або неповне з'ясування під час перевірки питань, що повинні бути з'ясовані під час перевірки для винесення об'єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства (п. 78.1.12 ст. 78 ПК України). При цьому орган ДПС вищого рівня має права призначати документальну позапланову перевірку, виключно за умови здійснення службового розслідування або порушення кримінальної справи щодо відповідних посадових осіб органів ДПС нижчого рівня.

Проте, як зазначив суд першої інстанції, жодна із вказаних обставин при призначенні перевірки, за результатами якої були прийняті оскаржені податкові повідомлення-рішення, була відсутня, а тому і здійснення перевірки, і застосування за її результатами штрафних санкцій є неправомірним, що відповідає правовій позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній, зокрема, в ухвалі № К/9991/29978/12 від 18.12.12 р. і приписам п. 4 Указу Президента України «Про деякі заходи щодо дерегулювання підприємницької діяльності». Оскільки у законах України не передбачається права та обов'язку податкових органів проводити повторні перевірки за той же самий період з тих же самих питань, то визначення податкових зобов'язань за результатами такої перевірки є неправомірним.

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність дебіторської заборгованості позивача по контракту у сфері ЗЕД та порушень термінів розрахунків в іноземній валюті, а тому нарахування пені на вартість транспортних послуг за рахунком-фактурою № 2326 від 25.04.11 р. і рахунком № 875 від 05.07.11 р. є необґрунтованим і є підстави для скасування податкових повідомлень-рішень № від 03.11.14 р., та від 05.01.15 р. № і № .

Судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень від 14.10.14 р. № про збільшено грошового зобов'язання з ПДВ в сумі 401154,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 200577,0 грн. і № про зменшення від'ємного значення ПДВ за серпень 2014 р. на суму 18300,0 грн. є акт № 749/20-20-15-17/2427105 від 30.09.14 р. камеральну перевірку даних, здекларованих платником податків у податковій декларації з ПДВ за серпень 2014 р., в якому зафіксовані порушення підприємством вимог п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 ПК України, які призвели до заниження зобов'язання по ПДВ у розмірі 401154,0 грн. та завищення від'ємного значення ПДВ в сумі 18300,0 грн.

Виявлені порушення відповідач пов'язує з тим, що в Реєстрі виданих та отриманих податкових накладних включено до складу податкових зобов'язань суму ПДВ 12826323,0 грн., тоді як в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровані податкові накладні на суму 13245777,0 грн., що свідчить про заниження позивачем податкових зобов'язань по ПДВ на суму 419454,0 грн.

Задовольняючи позов в цій частині вимог, суд першої інстанції навів зміст п. 75.1.1 ст. 75 ПК України в редакції, яка була чинною на час здійснення камеральної перевірки, і вказав на те, що в порушення приписів вказаної норми при проведенні камеральної перевірки відповідач використав не тільки дані, зазначені у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, але і дані Єдиного реєстру податкових накладних, а тому перевірка та визначення за її результатами податкового зобов'язання платнику податків є протиправними.

Щодо помилки в податковій декларації з ПДВ за серпень 2014 р., суд першої інстанції вказав на те, що позивачем була виписана та зареєстрована податкова накладна № 370 від 21.08.14 р. на суму ПДВ 533580,7 грн., але в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних за серпень 2014 р. вона помилково відображена у рядку 237 (податкові зобов'язання) на суму ПДВ 53358,12 грн., внаслідок чого у декларації за серпень 2014 р була допущена помилка в рядку 1 (занижено податкові зобов'язання) на різницю 480222,58 грн. Керуючись приписами п. 50.1 «б» ст. 50 ПК України, позивач до отримання податкових повідомлень-рішень, прийнятих на підставі акту камеральної перевірки, відобразив суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, - у складі декларації з ПДВ за вересень 2014 р. (в ряд. 01 збільшені податкові зобов'язання на відповідну суму). У реєстрі виданих та отриманих податкових накладних за вересень 2014 р. ця різниця відображена в рядку 337 (податкові зобов'язання) в сумі 480222,58 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно п. 50.1 ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах платник податків самостійно (в т.ч. за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку і платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені. В п. 50.2 наведеної норми вказано, що платник податків під час проведення документальних планових та позапланових перевірок не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за будь-який звітний (податковий) період з відповідного податку і збору, який перевіряється контролюючим органом.

З урахуванням наведених положень, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на даний випадок не поширюються обмеження, які передбачені п. 50.2 ст. 50 ПК України, оскільки контролюючим органом з порушенням вимог ПК України провів камеральну, а не документальну перевірку, а тому позивач самостійно виправив помилку, яка була допущена в податковій декларації з ПДВ за серпень 2014 р., в податковій декларації з ПДВ за вересень 2014 р., що відповідає приписам п. 50.1"б" ст. 50 ПК України і за таких обставин податкові повідомлення-рішення відповідача від 14.10.14 р. № та № підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги їх не спростували.

Зважаючи на те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.15 р. по справі № 820/17548/14 прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Нововодолазької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2015р. по справі № 820/17548/14 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2015р. по справі № 820/17548/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський фонд розвитку» до Нововодолазької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Бенедик А.П.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 03.04.2015 року.