Справа № 21-38а15
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом приватного підприємства «Агропроменерго» (далі - Підприємство) до Великоолександрівської селищної ради Херсонської області (далі - Селищна рада) про визнання нечинним та скасування рішення в частині,

в с т а н о в и л а:

Підприємство звернулося до суду з позовом про скасування пунктів 6, 7 рішення Селищної ради від 9 лютого 2010 року № 1229 «Про скасування рішень виконавчого комітету Великоолександрівської селищної ради та правоустановчих документів на будівлю банно-прального комбінату, розташованого за адресою: смт Велика Олександрівка, вул. Леніна, 94» (далі - рішення № 1229), вказуючи на те, що Підприємство є власником будівлі банно-прального комбінату, загальною площею 1434 кв. м, який розташований за адресою: смт Велика Олександрівка, вул. Леніна, 94, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САА № 795978, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Селищної ради від 25 січня 2006 року № 345.

На обґрунтування позову, зокрема, зазначило, що органи місцевого самоврядування не могли скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Суди встановили, що 16 жовтня 2003 року Селищна рада прийняла рішення № 158 «Про приватизацію приміщень банно-прального комбінату», на підставі якого між Селищною радою та Підприємством укладено договір купівлі-продажу будівлі банно-прального комбінату від 16 жовтня 2003 року.

У подальшому виконавчий комітет Селищної ради прийняв рішення:

- від 28 липня 2004 року № 207 «Про надання дозволу на переведення частини адмінбудівлі у житлове приміщення по вул. Леніна, 94»;

- від 29 вересня 2004 року № 259 «Про видачу правоустановчих документів на житлові приміщення по вул. Леніна, 94»;

- від 23 березня 2005 року № 80 «Про видачу правоустановчих документів на будівлю банно-прального комбінату по вул. Леніна, 94»;

- від 25 січня 2006 року № 345 «Про правоустановчі документи на нежитлову будівлю банно-прального комбінату по вул. Леніна, 94».

Великоолександрівський районний суд Херсонської області постановою від 27 вересня 2007 року, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2009 року, визнав незаконним та скасував рішення Селищної ради від 16 жовтня 2003 року № 158 «Про приватизацію приміщень банно-прального комбінату».

Господарський суд Херсонської області рішенням від 27 травня 2009 року, яке постановами Запорізького апеляційного господарського суду від 28 серпня 2009 року та Вищого господарського суду України від 28 січня 2010 року залишено в силі, визнав недійсним договір купівлі-продажу приміщення банно-прального комбінату з котельнею, укладеного 16 жовтня 2003 року між Селищною радою та Підприємством.

На виконання рішення господарського суду Херсонської області від 27 травня 2009 року, постанов Запорізького апеляційного господарського суду від 28 серпня 2009 року та Вищого господарського суду України від 28 січня 2010 року Селищна рада 9 лютого 2010 року прийняла рішення № 1229, яким: скасовані рішення виконавчого комітету Селищної ради від 28 липня 2004 року № 207, 29 вересня 2004 року № 259, 23 березня 2005 року № 80, 25 січня 2006 року № 345; визнано такими, що втратили чинність:

- свідоцтво про право власності на житлові приміщення банно-прального комбінату, видане на підставі рішення виконавчого комітету Селищної ради від 29 вересня 2004 року № 259;

- свідоцтво про право власності на будівлю банно-прального комбінату, видане на підставі рішення виконавчого комітету Селищної ради від 23 березня 2005 року № 80;

- свідоцтво про право власності на будівлю банно-прального комбінату, видане на підставі рішення виконавчого комітету Селищної ради від 25 січня 2006 року № 345.

Вважаючи рішення № 1229 незаконним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Великоолександрівський районний суд Херсонської області постановою від 16 червня 2011 року, залишеною без змін ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року та Вищого адміністративного суду України від 20 серпня 2014 року, у задоволенні позову відмовив.

Суд касаційної інстанції, погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, дійшов висновку, що згідно з положеннями пункту 15 статті 26, статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) Селищній раді надано право на скасування рішень виконавчих комітетів.

Не погоджуючись з ухвалою суду касаційної інстанції, Підприємство звернулось із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування касаційним судом положень Закону № 280/97-ВР та Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7рп/2009 (у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування)) (далі - Рішення № 7рп/2009).

На обґрунтування заяви додало копію постанови Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2014 року, яка, на думку заявника, підтверджує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Цією постановою Вищий адміністративний суд України визнав протиправними та скасував пункти 1, 2, 3 рішення № 1229, аргументуючи це тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що на підставі скасованих відповідачем рішень вже виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав, та зазначені рішення є виконаними, у тому числі шляхом отримання позивачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що позивач як власник майна та суб'єкт правовідносин заперечував проти їх зміни або ж припинення, колегія суддів вказує на помилковість позиції судів попередніх інстанцій щодо правомірності оскаржуваного рішення, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача у спірних правовідносинах необхідного обсягу повноважень на скасування власних ненормативних правових актів.

Аналіз наведених рішень суду касаційної інстанції дає підстави вважати, що він неоднаково застосував пункт 15 частини першої статті 26 та статтю 59 Закону № 280/97-ВР.

Верховний Суд України вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні вказаних норм права і в постановах від 18 листопада 2014 року (справа № 21-438а14) та 4 червня 2013 року (справа № 21-64а13) зазначив таке.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з частиною дев'ятою статті 59 цього Закону рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону № 280/97ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, в Рішенні № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Проаналізувавши наведені норми права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Такі рішення можуть бути скасовані або змінені в судовому порядку.

У справі, що розглядається, суди встановили, що Селищна рада прийняла рішення № 1229 на виконання рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2003 року будівлі банно-прального комбінату. Саме на підставі вказаного договору виконавчий комітет Селищної ради прийняв рішення від 25 січня 2006 року № 345, яке скасоване спірним рішенням Селищної ради.

Отже, при вирішенні спору суд касаційної інстанції правильно застосував норми матеріального права до встановлених обставин справи, а тому у задоволенні заяви Підприємства слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви приватного підприємства «Агропроменерго» відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.А. КороткихО.В. Кривенда
В.Л. МаринченкоП.В. Панталієнко
О.Б. ПрокопенкоІ.Л. Самсін
О.О. Терлецький