Справа № 2а-0770/3701/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Справа № 4741/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Державної податкової служби у Закарпатській області та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової служби у Закарпатській області про визнання недійсною податкової консультації,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП) звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби у Закарпатській області (далі - ДПС) в якому просив визнати недійсною податкову консультацію відповідача від 27.11.2012 №368/С/17-119 (далі - Консультація).

В обґрунтування позовних вимог вказує, надана йому Консультація суперечить положенням ПК України, оскільки містить суперечливі висновки, зокрема щодо відсутності правових підстав вважати майно фізичної особи (основні фонди) яке перебуває у її приватній власності основними фондами фізичної особи-підприємця, а також щодо відсутності права фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування права включати до складу витрат суму амортизації основних засобів.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року в справі №2а-0770/3701/12 заявлений позов задоволено частково. Визнано частково недійсною Консультацію ДПС, щодо практичного використання норми п.п.177.2, 177.4 ст.177 та норми абз.«в» пп.138.10.2 п.138.10 ст.138, пп.139.1.5 п.139.1 ст.139 ПК України в частині відсутності встановлених законом підстав для віднесення ФОП до складу валових витрат вартості амортизаційних відрахувань основних фондів (враховуючи ухвалу про виправлення описки Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року, а.с.43-44).

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині відмови у задоволенні позову, його оскаржив ФОП, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції в цій частині та прийняти нову постанову якою його позов задовольнити повністю. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві та вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що фізична особа та фізична особа-підприємець є одним і тим самим суб'єктом цивільних та податкових відносин, а тому його висновок, що останній не має права на формування податкового кредиту за рахунок сум податку сплаченого в ціні придбаних автомобілів, не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

ДПС також не погодилось із ухваленим рішенням, однак в частині задоволених позовних вимог, а тому покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити постанову суду першої інстанції в цій частині та відмовити у задоволенні позову повністю. В апеляційній скарзі вказує, що оскільки ведення бухгалтерського обліку складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для ФОП не передбачено, то включення до складу витрат суми амортизації основних засобів є безпідставним.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу ФОП належить задовольнити, а апеляційну скаргу ДПС залишити без задоволення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством надано ФОП право вести облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів, придбання паливно-мастильних матеріалів, а відтак враховуючи абз.«в» пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України, позивач може включити до складу валових витрат вартість амортизаційних відрахувань основних засобів (фондів). Що ж до формування податкового кредиту на основі сплаченого податку на додану вартість при придбанні вантажних автотранспортних засобів, паливно-мастильних матеріалів та запасних частин, то оскільки згідно ст.325 ЦК України право власності на майно належить фізичній особі, а не ФОП, підстави вважати майно фізичної особи основними засобами ФОП відсутні.

Проте, такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають фактичним обставинам справи та є лише частково вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 01.11.2012 ФОП звернувся до ДПС за отриманням податкової консультації щодо застосування норм ПК України (а.с.8).

27.11.2012 відповідачем надано ФОП Консультацію (а.с.9-12), не погодившись із якою ФОП звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 14.1.172 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до ст.52 ПК України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі.

Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Пунктом 53.3 ст.53 ПК України передбачено, що платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Згідно з п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності відповідно до розділу III цього кодексу.

Підпунктом 138.1 ст.138 ПК України встановлено, що до витрат операційної діяльності включаються витрати, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 цієї статті.

Так, витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення включаються до складу загальновиробничих витрат (абз.«г» пп.138.8.5 п.138.8 ст.138 ПК України).

Витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання включаються до складу адміністративних витрат (абз.«в» пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України).

Теж саме стосується основних засобів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг: відповідні витрати включаються до складу витрат на збут (абзац «д» пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 ПК України).

Як загальновиробничі, так і адміністративні витрати й витрати на збут включаються до складу витрат операційної діяльності згідно з п.138.1 ст.138 ПК України. Тому, витрати на пально-мастильні матеріали, запасні запчастини, а також вантажних автотранспортних засобів, відносяться до складу витрат.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст.198 вказаного Кодексу визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг та дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В п.198.6 ст.198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п.201.7 ст.201 ПК України).

Податкова накладна, відповідно до абз.1 п.201.10 ст.201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник податку на додану вартість повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

У відповідності до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Відповідно до Конституції України та ЦК України закріплено право приватної власності (статті 41 та 325 відповідно).

Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи (ст.325 ЦК України).

Таким чином, суб'єктом права власності законодавством визнається фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, яке не може знаходитися взагалі у власності фізичної особи, і, водночас, не виокремлюється такий суб'єкт права власності як фізична особа - підприємець.

Що стосується поняття «фізична особа - підприємець», то слід зауважити, що фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, ЦК України та іншими законами (ст.26 ЦК України).

Перелік майнових прав чинне законодавство не містить. Виходячи з аналізу чинного законодавства, можна стверджувати, що право займатися підприємницькою діяльністю є майновим правом фізичної особи.

Тобто правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи - підприємця. Право на здійснення підприємницької діяльності є правом фізичної особи і набуття статусу підприємця дозволяє фізичній особі лише здійснювати господарську діяльність - діяльність у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Чинне законодавство не виділяє такого суб'єкт права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (ч.2 ст.128 ГК України та ч.1 ст.52 ЦК України), отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Таким чином, майно має реєструватися за фізичною особою.

В силу норм ч.1 ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відтак, особливих умов для формування податкового кредиту та визначення дати виникнення права на податковий кредит для фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, ПК не передбачено.

Визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами - суб'єктами господарювання, зареєстрованими платниками податку на додану вартість, при придбанні транспортних засобів, інших основних фондів та товарів є, як і для платників податку на додану вартість - юридичних осіб, подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач як фізична особа-підприємець має право сформувати податковий кредит відповідного звітного періоду на підставі сум податку на додану вартість сплачених ним при придбанні вантажних автотранспортних засобів, паливно-мастильних матеріалів та запасних частин за умови належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку, а також використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах їх господарської діяльності.

На правильність наведеного вказує і правовий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2012 року в справі №21-737во10 про те, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Визначальною ознакою віднесення понесених витрат до складу таких є їх безпосереднє використання у господарській діяльності, а саме у підготовці, організації, веденні виробництва, продажу продукції (робіт, послуг) та охороні праці.

Щодо нарахування амортизації на основні засоби та віднесення такої до витрат, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

Так, відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу («Податок на прибуток підприємств»).

З вищенаведеного вбачається, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Відповідно до пп.139.1.5 п.139.1 ст.139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144-148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Згідно із п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу «в» пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, до яких відноситься і амортизація.

Отже, що до складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів. Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначному статтями 144 - 146 ПК України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.

Позивач, будучи платником податку на загальній системі оподаткування має право включати до складу витрат витрати суми амортизації основних засобів, які документально підтверджені та прямо пов'язані із здійсненням господарської діяльності.

Стосовно посилань відповідача на те, що обов'язкове ведення бухгалтерського обліку складу витрат операційної діяльності та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для фізичних осіб - підприємців на загальній системі оподаткування законодавством не передбачено, у зв'язку із чим до складу витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування не включається сума амортизації основних засобів, суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з таких міркувань.

Відповідно до ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Зі змісту ч.1 ст.134 ГК України слідує, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.138 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Такі витрати підлягають амортизації у порядку, визначному статтями 144-146 ПК України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.

Згідно з пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 ПК України платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Частиною 3 ст.2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХIV) встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Відповідно до статей 8, 9 Закону №996-ХIV платник податку самостійно веде бухгалтерський облік.

Закон №996-ХIV надає фізичній особі - підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації.

Крім того, п.44.1 ст.44 ПК України визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Податковий кодекс України та Закон №996-ХIV не позбавляє права фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування вести бухгалтерський облік витрат основних фондів, що підлягають амортизації, а враховуючи норми п.44.1 ст.44 ПК України - зобов'язує платника податків вести облік основних засобів, які в силу пп.139.1.5 п.139.1 ст.139 ПК України підлягають амортизації.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про неправомірність спірної Консультації в цій частині та вважає доводи ДПС про відсутність у ФОП права здійснювати облік основних засобів та як наслідок включати до витрат суми амортизації основних засобів, такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання про підставність позовних вимог ФОП щодо визнання недійсною Консультації.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу ФОП належить задовольнити, апеляційну скаргу ДПС залишити без задоволення, а оскаржувану постанову в частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити, а апеляційну скаргу Державної податкової служби у Закарпатській області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нову постанову, якою у позов в цій частині задовольнити.

Визнати недійсною податкову консультацію Державної податкової служби у Закарпатській області від 27 листопада 2012 року №368/С/17-119 щодо практичного застосування пп.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.198.3 ст.198, п.198.6 ст.198, ст.200 ПК України в частині правомірності віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених фізичними особами-підприємцями при придбанні вантажних автотранспортних засобів, пально-мастильних матеріалів та запасних частин.

В решті постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін