Справа № 641/715/15-а
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 р.Справа № 641/715/15-а

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова на постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2015р. по справі № 641/715/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова

про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Управління пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова, в якому просить визнати притиправним рішення УПФУ в Комінтернівському районі м. Харкова від 24.11.2014 року щодо відмови в призначенні та виплаті пенсії за віком, а також зобов'язати відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_1, яка мешкає за межами України (Ізраїль), пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 12.11.2014 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що рішення відповідача в частині відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є незаконним, суперечить нормам діючого законодавства та рішенню Конституційного Суду України.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року позов задоволено. Визнано неправомірною відмову Управління пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов'язано Управління пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 починаючи з 12.11.2014 року.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Виходячи з приписів абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, письмових заперечень колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач в особі свого представника звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком, подавши разом з нею: копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон; копію облікової картки платника податків; копію трудової книжки; копію пенсійного посвідчення №174258/100 від 31.08.1995 р.; копію диплома П №661156 від 30.12.1967 р.; копію довіреності.

Згідно витягу з рішення від 24.11.2014 року відповідачем було відмовлено в призначенні позивачу пенсії за віком з посиланням на те, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а також на те, що заява про призначення пенсії подається за місцем проживання (реєстрації).

Не погодившись з винесеним рішенням, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення пенсії на підставі положень статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» незалежно від місця проживання, а отже відмова Управління у призначенні позивачу пенсії за віком є неправомірною.

В доводах апеляційної скарги відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не має права на пенсію, оскільки міжнародної угоди з державою Ізраїль щодо пенсійного забезпечення громадян України не укладено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.07.1999 року позивач отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон та з 28.07.1999 року постійно проживає в Ізраїлі, що підтверджується копією паспорту позивача. Позивач перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль, що підтверджується копією паспорту для виїзду за кордон.

З 01.09.1965 року по 30.06.1991 року ОСОБА_1 мала безпреривний стаж роботи на підприємствах установах і організаціях, що підтверджується наданою копією трудової книжки позивачки. ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, досягла пенсійного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

За приписами статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать приписам Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості (стаття 3, частина перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46, частина перша статті 64 Конституції України), що встановлено Конституційним Судом України у рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рн/2009.

Відповідно до п. 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Обґрунтування відповідачем відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком з мотивів відсутності у неї реєстрації проживання в Україні є таким, що суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача на пенсійне забезпечення.

Відповідно право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

На підставі наведеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з правовою позицією суду першої інстанції та наголошує, що проживання громадянина України в іншій державі не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії. Право на соціальних захист є непорушним.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова неправомірно відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову та зазначає, що доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2015р. по справі № 641/715/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Катунов В.В. Ральченко І.М.