Справа № 826/9684/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2015 року № 826/9684/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Аблова Є.В., судді Амельохіна В.В., судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі в органах внутрішніх справ, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі в органах внутрішніх справ, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи позовні вимоги тим, що наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ винесений з порушенням Закону України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Кодексу законів про працю України, оскільки на час звільнення позивача в Управлінні транспортної міліції була наявна посада начальника (керівника), яка йому не пропонувалась, що є порушенням його прав.

У позовній заяві позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 25.06.2014 року №1160 о/с в частині звільнення генерал-майора міліції, начальника Департаменту транспортної міліції ОСОБА_1 (с-402953) з органів внутрішніх справ України; поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в Міністерстві внутрішніх справ України на відповідній посаді; стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з ДЕФО: НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.06.2014 року по день поновлення на службі.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник Міністерства внутрішніх справ України в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що в квітні 2014 року керівництвом МВС України прийнято рішення про реорганізацію підрозділу транспортної міліції в апараті Міністерства, внаслідок чого було скорочено чисельність осіб, працюючих в Департаменті транспортної міліції та переглянуто компетенцію транспортної міліції, а тому оскаржуване звільнення застосовувалось за умови відсутності можливості подальшого використання особи на службі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неявку третьої особи, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з вересня 1984 р. перебував на службі в органах внутрішніх справ України.

Наказом Міністра внутрішніх справ України від 14.04.14 р. №14 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Департаменту транспортної міліції МВС України.

Відповідно до наказу МВС України №334 від 15.04.14 р. «Про реорганізацію Департаменту транспортної міліції МВС України» з метою оптимізації структури апарату Міністерства внутрішніх справ України у структурі апарату МВС України Департамент транспортної міліції реорганізувати в Управління транспортної міліції.

Наказом МВС України №1160 о/с від 25.06.14 р. ОСОБА_1 згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів), про що повідомлено позивача листом №6/1/2-3907 від 25.06.2014 р.

Незгода позивача із звільненням зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до п. 8 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

Дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

При цьому, переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться, зокрема, при скороченні штатів.

Переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скороченні штатів і за станом здоров'я провадиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду.

При цьому, відсутність можливості подальшого використання на службі визначається в кожному конкретному випадку окремо в залежності від ряду об'єктивних факторів, першочергово з яких з'ясовуються наявність бажання (наміру) особи проходити службу в органах внутрішніх справ, але на іншій рівнозначній вакантній посаді. І лише при відсутності зазначеного волевиявлення (відмови від пропозицій) приймається рішення про неможливість подальшого використання на службі.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу про реорганізацію Департаменту транспортної міліції МВС останній реорганізовано шляхом перетворення в Управління транспортної міліції.

Наказом МВС України від 24.04.14 р. №390 «Про організаційно-штатні зміни в апараті Міністерства» затверджено Перелік змін у штаті апарату МВС, згідно якого кількість посад в Управлінні становить 17 одиниць.

Представник відповідача зазначив, що внаслідок реорганізації підрозділу транспортної міліції відбулось пониження його структурного рівня з Департаменту до Управління, а відтак посада начальника новоствореного Управління транспортної міліції не відповідала рівню начальника Департаменту транспортної міліції як за розміром посадового окладу, так і за граничним званням полковник міліції замість генерал-лейтенанта міліції, а отже посада начальника Управління не є рівнозначною посаді начальника Департаменту, у зв'язку з цим призначення позивача на вказану посаду призвело б до його пониження в посаді.

Наведені твердження відповідача не узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими передбачена можливість переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі, зокрема, при скороченні штатів.

Відповідно до наявних матеріалів справи, підрозділ, в якому позивач працював на момент звільнення було реорганізовано, а відтак посада, яку обіймав ОСОБА_1, безпосередньо не скорочена, а увійшла до штату Управління транспортної міліції, при цьому функціональні обов'язки та повноваження начальника не змінились.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, керівництво МВС України при звільненні позивача не з'ясувало намір позивача подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ, що свідчить про недотримання відповідачем вимог чинного законодавства щодо можливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України.

Крім того, згідно з частинами 2 та 3 ст. 35 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 та 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 17.10.2011 року.

Додатково суд зазначає, що відповідно до ст. 492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно ч. 3 ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Наведене також свідчить, що відповідачем при звільненні позивача не враховане переважне право позивача на залишення на роботі.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведене в сукупності свідчить, що при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України відповідач діяв не на підставі, поза межами повноважень та у спосіб, не передбачений чинним законодавством України, а відтак оскаржуваний наказ підлягає скасуванню як протиправний.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014 р.).

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд також враховує вимоги п. 24 Положення №114, згідно якого у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо розміру грошового зобов'язання, що підлягає стягненню на користь позивача, суд, за принципом аналогії права, керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (в редакції чинній на момент розгляду справи), відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

В матеріалах справи містяться довідка про доходи №596 від 19.03.2015 р., видана Міністерством внутрішніх справ України, відповідно до якої грошове забезпечення за останні два місяці роботи складає 14831, 00 грн. (квітень 2014 року - 10431,00 грн., травень 2014 року - 4400,00 грн.).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" кількість робочих днів у квітня 2014 року складала - 21 день, у травні 2014 року - 19.

Враховуючи вищевикладені відомості, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 370, 78 грн. (14831,00 грн./40 (сумарна кількість робочих днів у квітні - травні 2014 року)).

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" та від 09 вересня 2014 року N 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" тривалість вимушеного прогулу позивача складає 192 робочих дні, відповідно розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу складає 71189,76 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 370,78 грн. * кількість робочих днів вимушеного прогулу 192 = 71189, 76 грн.) та підлягає стягненню з Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно з частиною першою статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 7415, 50 грн. підлягають негайному виконанню.

Частиною 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача не виконав.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 11, 69-72, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2014 року №1160 о/с в частині звільнення генерал-майора міліції, начальника Департаменту транспортної міліції ОСОБА_1 (с-402953) з органів внутрішніх справ України.

Поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в Міністерстві внутрішніх справ України на посаді начальника Департаменту транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з ДЕФО: НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу (з 26 червня 2014 року по 27 березня 2015 року) у розмірі 71189, 76 грн (сімдесят одна тисяча сто вісімдесят дев'ять грн. 76 коп.).

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 7415, 50 грн. (сім тисяч чотириста п'ятнадцять грн. 50 коп.) допустити до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Амельохін В.В.

Суддя Шулежко В.П.