Справа № 804/1580/14
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 рокусправа № 804/1580/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Новакор», Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2014 року у справі № 804/1580/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Новакор» до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Новакор» (далі-ТОВ «ТД«Новакор) 21 січня 2014 року звернулось до суду з позовом до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області згідно якого, просить скасувати прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення № від 07 серпня 2013 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказане податкове повідомлення-рішення повинно бути скасоване, оскільки висновки відповідача, викладені у акті №27/2-01/21852766 від 07 серпня 2013 року (далі - акт перевірки) на підставі якого його було прийнято є безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення відповідача форми «Р» від 07 серпня 2013 року № в частині щодо збільшення ТОВ «ТД«Новакор» суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем у розмірі 22129,00 грн. (двадцять дві тисячі сто двадцять дев'ять гривень 00 копійок) та за штрафними санкціями у сумі 11064,50 грн. (одинадцять тисяч шістдесят чотири гривні п'ятдесят копійок). В іншій частині позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик неотримання доходу від конкретної операції. Зазначає, що позивачем доведено правомірність віднесення до складу витрат на збут витрат на винагороду та витрат на відрядження. Однак, відсутність належного документального підтвердження здійснених витрат на збут за 1 квартал 2013 року витрат на оплату інформаційно-консультативних послуг позбавляє платника податків права на їх віднесення до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновок відповідача про невідповідність актів надання послуг нормам чинного законодавства та рішення про фактичне зняття зі складу витрат на оплату інформаційно-консультативних послуг, донарахування податку на прибуток на цю суму та штрафних санкцій є незаконними.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, про завищення позивачем в декларації з податку на прибуток підприємств показника собівартості товару, реалізованого за ціною нижчою за ціну його собівартості, а також встановлено завищення ним витрат на збут шляхом безпідставного віднесення до їх складу витрат на оплату послуг повіреного, витрат на відрядження працівника на промислову тваринницьку виставку та витрат на оплату інформаційно-консультативних послуг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечень, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання правильності нарахування та сплати податку на прибуток підприємств за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2013 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт № 27/22-01/21852766 від 26 липня 2013 року в якому зроблено висновок про порушення позивачем пп.14.1.27 п.44.1 ст.44, п.138 ст.138, пп.139.1.9 п. 139.1 ст.139, пп.138.1, п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на прибуток всього у сумі 30679,00 грн., у тому числі за 1 квартал 2013 року 30679,00 грн. (а.с.16-39).

Згідно з вказаним актом відповідач дійшов висновку про те, що позивачем в декларації з податку на прибуток підприємств за І квартал 2013 року неправомірно було завищено показник собівартості товару, реалізованого за ціною нижчою за ціну його собівартості, а також неправомірно завищено витрати на збут шляхом безпідставного віднесення до їх складу витрат на оплату послуг повіреного, витрат на відрядження працівника на промислову тваринницьку виставку та витрат на оплату інформаційно-консультативних послуг.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 07 серпня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за основним платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 30679,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 15339,50 грн. (а.с.9).

Правомірність та обґрунтованість вказаного рішення відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне рішення відповідача № від 07 серпня 2013 року в частині збільшення грошового зобов'язання позивача з податку на прибуток підприємств у розмірі 1406,00 грн., в тому числі за основним платежем на суму 937,00 грн. та за штрафними санкціями на суму 469,00 прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України. Підстави для задоволення позову в іншій його частині відсутні, оскільки відповідачем доведено відсутность у позивача права включити до складу витрат на збут за 1 квартал 2013 року витрат на оплату інформаційно-консультативних послуг.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до п. 14.1.27 ст.14 Податкового кодексу України, валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України (далі - ПК України) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, зокрема, собівартості реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інших витрат.

Згідно із п.138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Зі змісту ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України вбачається, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових, крім тих, що зазначені в законодавстві, заборонено.

Таким чином, підставою для не включення витрат підприємства до валових витрат є лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, а тому і неможливість віднесення до складу валових витрат підприємства сум, не підтверджених будь-якими документами взагалі.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з пп.14.1.136 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей (БМВД, комбікормів тощо) із встановленням їх кінцевих строків реалізації (а.с.40,41-42) та наказом №28/к-2 «Про реалізацію товару» вирішено реалізувати товар за переліком, строк реалізації якого наближається до кінцевого із можливим зниженням ціни реалізації (а.с.43).

У зв'язку з цим, позивач в межах своєї господарської діяльності у письмовій формі уклав з ТБ «Катеринославська» договір про проведення аукціону від 06 березня 2013 року №060301НРМ (а.с.44-45).

За наслідками якого, уклав договір поставки, поставив ТОВ «ТД «Бізарт» товар придбаний внаслідок участі та перемоги 20 березня 2013 року на аукціоні на ТБ «Катеринославська» (кормові добавки БМВД ВМ S 8340 кількістю 8,0 т., кормові добавки БМВД ВМ S 8341 кількістю 19,25 т. та комбікорм ПК ВМ S 8394/25к кількістю 11,0 т. загальною вартістю 39491,46 грн.).

Про що була виписана видаткова накладна та податкова накладна (а.с.57, 59).

Таким чином, в даному випадку збитковість операції з продажу комбікормів та кормових добавок за ціною нижчою за їх собівартість була викликана об'єктивними обставинами, що пов'язані із звичайним комерційним ризиком господарської діяльності.

Щодо доводів податкового органу на відсутність економічного ефекту, вказаної господарської операції, оскільки товар поставлений за ціною нижчою за ціну собівартості цього товару, внаслідок чого позивачем отримано збитки у розмірі 84533,63 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що із зазначеним твердженням неможливо погодитись, виходячи з наступного.

Під господарською діяльністю, згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, розуміється - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договором комісії. Доручення та агентськими договорами.

Правовий аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що приписи Податкового кодексу України, не ставляють в залежність право платника податку на віднесення витрат до складу витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток від наявності чи відсутності доходу по окремим господарським операціям, оскільки вказане не може свідчити про відсутність можливості отримання доходу з усієї господарської діяльності.

Таким чином, Податковий кодекс України не встановлює жодних інших вимог, крім вказаних вище, щодо формування валових витрат. При цьому, порядок формування валових витрат не має зв'язку з фінансовим результатом звітного періоду.

За аналогією, до визначення поняття підприємницької діяльності, можна зробити висновок, що господарська діяльність також як і підприємницька, проводиться особою на власний ризик, тобто при здійсненні всіх необхідних дій, заходів, укладанні відповідних угод, тощо, особа не може бути впевненою, що той прибуток, на який вона розраховувала протягом провадження господарської діяльності, ще й в тому самому обсязі неодмінно настане. Таким чином придбаваючи товар та відносячи суму податку на прибуток від цього придбання до валових витрат відповідного звітного періоду, позивач не знав і не міг знати, чи виправдаються вимушені витрати майбутнім прибутком, що отримає підприємство.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що відповідач безпідставно прийшов до висновку про завищення позивачем витрат за операцією з продажу товару за ціною нижчою за його собівартість з ТОВ "ТД "Бізарт" на суму 84534,00грн. (сума збитків від цієї операції) та протиправно збільшив суму грошового зобов'язання позивача з податку на прибуток підприємств на 24092,00грн., в тому числі за основним платежем - на 16061,00грн. та за штрафними санкціями - на 8031,00грн., а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, суд першої інстанції вірно встановивши обставини укладання між позивачем та ФОП ОСОБА_1 договору доручення №0103/02, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 надав позивачу передбачені вказаним договором послуги, а позивач оплатив їх в сумі 27000 грн., дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірного віднесення позивачем цієї винагороди до складу витрат на збут у декларації з податку на прибуток підприємств за І квартал 2013 року, оскільки збитковість окремої господарської операції не може свідчити про її не пов'язаність з господарською діяльністю, а також те, що послуги повіреного стосувалися саме реалізації товару позивача (продажу комбікормів та кормових добавок), при цьому згідно п.1.1., п.1.4, п.1.19 Статуту ТОВ "ТД "Новакор" одними з предметів його діяльності є оптова та роздрібна торгівля кормами для тварин, а також виробництво кормів та кормових добавок, господарські операції з продажу на аукціоні комбікормів та кормових добавок від імен позивача повіреним ФОП ОСОБА_1 є безпосередньо пов'язаними з господарською діяльністю ТОВ "ТД "Новакор" (а.с.81-94).

Отже, донарахування податковим органом ТОВ "ТД "Новакор" грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 7695,00грн., в тому числі за основним платежем - 5130,00грн. та за штрафними санкціями - 2565,00грн. є безпідставним та протиправним. Таким чином оскаржуване податкове повідомлення-рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірного віднесення позивачем до складу витрат на збут витрат на відрядження працівника ТОВ «ТД «Новакор» на промислову тваринницьку виставку у розмірі 4932,00грн., з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи позивачем направлено у відрядження в Іспанію менеджера з питань регуляторного розвитку ТОВ «ТД «Новакор» для відвідування тваринницької виставки «FIGAN GANADERA 2013» (а.с.138).

На підтвердження наявності витрат на відрядження та їх розміру позивачем було надано копії авіаквитків (а.с.139), маршрутного листа пасажиру (а.с.140), залізничних квитків (а.с.141-142), перепустки відвідувача виставки (а.с.143), звіту про відрядження (а.с.144), акти надання послуг з оформлення авіаквитків та придбання залізничних квитків (а.с.76-77).

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, про належне документальне підтвердження витрат позивача на відрядження його працівника та їх розміру, а також про пов'язаність цих витрат з господарською діяльністю підприємства, а, отже, правомірність їх віднесення до складу витрат на збут згідно з приписами п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 ПК України відповідно до яких, при визначенні об'єкта оподаткування враховуються також і витрати подвійного призначення визначені цією нормою.

Між тим суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції відносно доведеності відповідачем відсутності у позивача права включити до складу витрат на збут за 1 квартал 2013 року витрати на оплату інформаційно-консультативних послуг.

Як вірно встановлено судом апеляційної позивач у межах господарської діяльності уклав з ФОП ОСОБА_2 договір на надання інформаційно-консультативних послуг №01 від 16 серпня 2010 року (а.с. 64-65). На підтвердження здійснення господарської операції відповідачем надано акти наданих послуг, які не розкривають змісту наданих послуг (а.с.66-68).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що таке відображення отриманих та наданих послуг не є достатнім доказом, що вони дійсно надавались та були використані у господарській діяльності позивача.

Тому посилання позивача на підтвердження наданих послуг актами надання послуг є необґрунтованими.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що відсутність належного документального підтвердження здійснених витрат позбавляє платника податків права на їх віднесення до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств.

При цьому, доводи позивача викладені в апеляційній скарзі в підтвердження отримання вказаних послуг від ФОП ОСОБА_2, які полягають в тому, що: позивач здійснює реалізацію білково-мінеральних вітамінних добавок (БМВД); в матеріалах справи наявні докази кваліфікації ФОП ОСОБА_2; позивач реалізує БМВД іншим підприємствам з рецептами ФОП ОСОБА_2, ці рецепти не є документами бухгалтерської чи податкової звітності тому не має потреби їх зберігати, рецепт складається у довільній формі тому відсутність в них дати складання та посилання на сайт не є свідченням того, що вони складені не ФОП ОСОБА_2, в рецепті вказано особу для якої вони призначаються, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, враховуючи вимоги п.138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, оскільки надані позивачем суду першої інстанції первинні документи, а саме акти наданих послуг, які повинні підтверджувати здійснення платником податку витрат, не розкривають змісту наданих послуг, оскільки не містять деталізованої інформації про фактично надані послуги, їх обсяг та характер, строки виконання та результати здійснення заходів. У наданих позивачем актах міститься лише вказівка про виконання робіт відповідно до договору та їх вартість.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Новакор», Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області - залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2014 року у справі № 804/1580/14 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 03 квітня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко