Справа № 826/13/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 березня 2015 року № 826/13/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Шулежка В.П.,

суддів Погрібніченка І.М., Іщука І.О.,

при секретарі судового засідання Пасічнюк С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» до Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» (надалі - позивач або ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання») з позовом до Державної реєстраційної служби України (надалі - відповідач або ДРС України), в якому просило суд:

1) Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно державної реєстраційної служби України Корюк Т.В. від 13.06.2014 р. № 13763356 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

2) Зобов'язати державну реєстраційну службу України Укрдержреєстр здійснити державну реєстрацію права власності ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» на нерухоме майно, а саме: на 56/100 часток будівлі -117 кв.м. відповідно до рішення (додаткове) Сватівського районного суду Луганської області від 05.06.2013 р. справа № 2-456/11.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення державного реєстратора є незаконним та таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, отже підлягає скасуванню.

16.03.2015 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Відповідач подав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив про законність оскаржуваного рішення, оскільки воно прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Явку уповноваженого представника в судове засідання відповідач не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за відсутності уповноваженого представника від відповідача суду не надходило.

Згідно ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Сватівською міською радою від 07.10.2004 року серії САА № 442180, у колективній власності позивача (частка 1/1) знаходилась будівля Сватове енергонагляд загальною площею 171,9 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - нерухоме майно).

На підставі зазначеного свідоцтва, 14.10.2004 року Сватівським районним БТІ за позивачем зареєстровано право власності на відповідне нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.10.2004 року № 5061234.

В той же час, рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 19.03.2013 року у цивільній справі № 2-456/11 за позовом ОСОБА_2, Сватівської первинної журналістської організації «Новини Сватівщини» до Сватівського бюро технічної інвентаризації, Сватівського районного управління юстиції, ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним, позовні вимоги задоволені шляхом визнання Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке належить ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» за адресою: АДРЕСА_1, частково недійсним та зобов'язано Сватівське районне управління юстиції провести реєстрацію власності по АДРЕСА_1 відповідною часткою власників за цим об'єктом.

Сватівським районним судом Луганської області у зазначеній цивільній справі № 2-456/11 постановлено додаткове рішенням від 05.06.2013 року, яке набрало законної сили 24.06.2013 року, яким:

Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке належить ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» за адресою: АДРЕСА_1, визнано частково недійсним, в частці - 44/100;

зобов'язано Сватівське районне управління юстиції в особі реєстраційної служби провести реєстрацію власності по АДРЕСА_1 загальною площею 208,8 кв.м., відповідною часткою власників за цим об'єктом відповідно: за ОСОБА_2 - 39,6 кв.м. - 19/100 часток; за Сватівською первинною журналістською організацією «Новини Сватівщини» - 52,2 кв.м. - 25/100 часток; за ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» - 117 кв.м. - 56/100 часток згідно правовстановлюючих документів.

На виконання зазначеного судового рішення, 19.05.2014 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Сватівського районного управління юстиції Луганської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) нерухомого майна, додавши до неї наступні документи: платіжні доручення; виписку з ЄДРПОУ; довіреність на представництво; копія паспорта особи - представника; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.10.2004 року серії САА № 442180; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.10.2004 року № 5061234; рішення Сватівського районного суду Луганської області від 19.03.2013 року у справі № 2-456/11; рішення (додаткове) Сватівського районного суду Луганської області від 05.06.2013 року у справі № 2-456/11; технічна документація.

За результатом розгляду заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно від 19.05.2014 року та доданих до неї документів, державний реєстратор прав на нерухоме майно Корюк Т.В. прийняла рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 13.06.2014 року № 13763356, яким позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на нерухоме майно з підстав того, що подані заявником рішення Сватівського районного суду Луганської області від 19.03.2013 року та від 05.06.2013 року визнається частково недійсним свідоцтво про право власності та міститься зобов'язання щодо проведення реєстрації, але право власності за заявником не визнається, отже, подані рішення суду не є правовстановлювальними документами та не можуть бути підставою для проведення державної реєстрації. Також, чинним цивільним законодавством колективна форма власності не передбачена. Таким чином, подані документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та таким, що порушує його права як законного власника відповідного нерухомого майна, отже підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.3 ст.182 Цивільного кодексу України, відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1,2 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Указом Президента України від 09.12.2010 року № 1085/2010 «Про інтимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну реєстраційну службу України, поклавши на цю Службу функції з реалізації державної політики у сфері реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у сфері реєстрації релігійних організацій, а також функції Міністерства юстиції України з реалізації державної політики у сфері реєстрації.

Указом Президента України від 06.04.2011 року № 401/2011 затверджено Положення про Державну реєстраційну службу України (Укрдержреєстр), п.1 якого визначено, що Укрдержреєстр є, крім іншого, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Основним завданням Укрдержреєстру, зокрема, є реалізація державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (пп.1 п.3 Положення).

Згідно пп.10 п.4 зазначеного Положення, Укрдержреєстр відповідно до покладених на нього завдань здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Таким чином, відповідач наділений відповідними повноваженнями щодо здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон).

Статтею 2 Закону закріплені терміни, що в ньому вживаються, зокрема:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав;

нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення;

Відповідно до ч.1, 3, 5 ст.3 Закону, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

За приписами п.1 ч.1 ст.4 Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення (ч.5 ст.15 Закону).

В той же час, державним реєстратором порушено вимоги ч.5 ст.15 Закону, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення за результатом розгляду заяви позивача від 19.05.2014 року прийнято лише 13.06.2014 року. Пояснень з приводу наведеного порушення Закону, відповідачем суду не надано.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом (ч.7 ст.16 Закону).

Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.3 ст.17 Закону).

Відповідно до п.5,6 ч.1 ст.19 Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

При цьому, статтею 24 Закону, закріплений вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень (ч.2 ст.24 Закону).

При цьому, за приписами ч.4 ст.24 Закону, відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Слід звернути увагу, що аналогічний алгоритм дій державного виконавця по проведенню державної реєстрації права власності на нерухоме майно або відмови у її проведенні, визначений у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (надалі - Порядок).

Пунктом 20 Порядку встановлено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (п.28 Порядку).

Згідно п.36 Порядку, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

За приписами п.37 Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 13.06.2014 року № 13763356, державним реєстратором не здійснено посилання на конкретний пункт статті 24 Закону, як на підставу для відмови позивачу у державній реєстрації права власності на нерухоме майно.

При цьому, державним реєстратором надано оцінку судовим рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 19.03.2013 року та від 05.06.2013 року та встановлено, що такі рішення не є правовстановлювальними документами та не можуть бути підставою для проведення державної реєстрації, не маючи на це відповідних повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідні судові рішення набрали законної сили, отже є обов'язковими для виконання.

Суд також звертає увагу на положення п.7 роз'яснення Міністерства юстиції України від 22.06.року № 19-32/30, яким закріплено, що ЦПК та ГПК передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою осіб, що беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити (прийняти) додаткове рішення. Згідно з ЦПК (п.1 ч.1 ст.220) та ГПК (ст.88) суд має право прийняти додаткове рішення, якщо з якоїсь позовної вимоги, яку було розглянуто в засіданні суду, не ухвалено (не прийнято) рішення. Крім того, ЦПК встановлено, що додаткове рішення може бути ухвалене у випадку, якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати (п.2 ч.1 ст.220). Отже, додаткове рішення суду про визнання прав власності на нерухоме майно є правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності. Таким чином, при подачі документів для реєстрації прав власності на нерухоме майно необхідно подавати зазначене додаткове рішення суду і «основне» рішення суду.

При цьому, суд зазначає, що право власності позивача на нерухоме майно посвідчується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Сватівською міською радою від 07.10.2004 року серії САА № 442180, яке лише частково визнано недійсним судовим рішенням, а саме: в частці - 44/100, тобто, в іншій частині, воно є чинним та належним чином посвідчує право власності позивача на нерухоме майно в частці 56/100, отже, є документом, що підтверджує виникнення у позивача права власності на нерухоме майно.

Таким чином, за результатом системного аналізу викладених законодавчих норм та обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відмови позивачу в державній реєстрації права власності на нерухоме майно та, відповідно, про відсутність у державного реєстратора підстав для прийняття оскаржуваного рішення від 13.06.2014 р. № 13763356 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення від 13.06.2014 р. № 13763356 та, відповідно, про його скасування.

В той же час, вимоги позивача про зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію права власності ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» на нерухоме майно, а саме: на 56/100 часток будівлі -117 кв.м. відповідно до рішення (додаткове) Сватівського районного суду Луганської області від 05.06.2013 р. справа № 2-456/11, задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.6 Закону, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Як вже зазначалося раніше, до повноважень відповідача, крім іншого, належить проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно ч.2 ст.24 Закону, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч.1,2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З вищевикладених законодавчих норм встановлено, що реєстрація права власності на нерухоме майно, згідно вимог Закону та Порядку, здійснюється шляхом прийняття відповідачем відповідного рішення.

При цьому, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.07.2014 року у справі № К/800/62158/13 встановлено, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення від 13.06.2014 року № 13763356 з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності та керуючись ст.ст. 94, 158-163, КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Корюк Т.В. від 13.06.2014 р. № 13763356 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя І.О.Іщук

Суддя І.М.Погрібніченко