Справа № 826/2774/15
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 квітня 2015 року 08:41 № 826/2774/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Кобилянського К.М., Саніна Б.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (позивач-1) ОСОБА_2 (позивач-2) ОСОБА_3 (позивач-3) ОСОБА_4 (позивач-4)
до 3-тя особаДержавної виконавчої служби України Виконавчий комітет Одеської міської ради
провизнання незаконними та скасування постанов, зобов'язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулися ОСОБА_1 (надалі - позивач-1), ОСОБА_2 (надалі - позивач-2), ОСОБА_3 (надалі - позивач-3), ОСОБА_4 (надалі - позивач-4) з позовом до Державної виконавчої служби України (надалі - відповідач або ДВС України), в якому просять (з урахуванням уточненої позовної заяви):

- визнати незаконними та скасувати постанови про закінчення виконавчого провадження відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України №40863868, №40864009, №40863934 та №40863963 від 28.01.2015 року;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України прийняти постанови про відновлення виконавчих проваджень №40863868, №40864009, №40863934 та №40863963.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2015 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні на 25.03.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що оскаржувані постанови про закінчення виконавчого провадження винесені відповідачем неправомірно, оскільки рішення Європейського суду з прав людини, на підставі якого відкрито виконавчі провадження №40863868, №40864009, №40863934 та №40863963, не було виконано, а, відтак, відсутні законодавчо мотивовані підставі для закінчення вказаних виконавчих проваджень.

У судовому засіданні 25.03.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Виконавчий комітет Одеської міської ради (надалі - третя особа), на підставі чого розгляд справи було відкладено до 01.04.2015 року.

У судове засідання 01.04.2015 року з'явилися позивач-1, представник позивача-2 та представник відповідача.

Позивач та представник позивача-2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що оскаржувані постанови прийняті правомірно у зв'язку з фактичним виконанням рішення Європейського суду з прав людини, на підставі якого відкрито виконавчі провадження №40863868, №40864009, №40863934 та №40863963.

Позивачі-3 та -4, а також третя особа у судове засідання не з'явилися, явку свого представника не забезпечили, хоча у відповідності до положень ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду.

При цьому, 25.03.2015 року від позивачів-3 та -4 через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності зі зазначенням того, що позовні вимоги останні підтримують у повному обсязі.

З огляду на викладене вище, суд у судовому засіданні 01.04.2015 року на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, враховуючи неприбуття належним чином повідомлених позивачів-3, -4 та третьої особи, а також відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Медведєвим О.В. за результатами розгляду документа про примусове виконання рішення №72631/10, виданого 24.10.2013 року Європейським судом з прав людини, про наступне:

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю за заявами, наведеними у Додатку 2 (за винятком заяви № 54124/11), і пану ОСОБА_2 за заявою № 54124/11, ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти,

винесено постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.11.2013 року у виконавчих провадженнях №40863868 (стягувач - ОСОБА_1), №40863934 (стягувач - ОСОБА_2), №40864009 (стягувач - ОСОБА_4) та №40863963 (стягувач - ОСОБА_3).

Надалі, у межах виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963 з підстав фактичного виконання рішення у повному обсязі винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень від 28.01.2015 року.

Вважаючи вищезазначені постанови про закінчення виконавчого провадження необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивачі звернулися з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, яким врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (надалі - Закон №606).

Відповідно до ст. 1 Закону №606, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 6 Закону №606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, приписами ч. 1 ст. 11 Закону №606 зазначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачі оскаржують постанови про закінчення виконавчих проваджень від 28.01.2015 року, згідно яких підставою для закінчення виконавчих проваджень №40863868, №40864009, №40863934 та №40863963 стало фактичне виконання рішення суду у повному обсязі, згідно з виконавчим документом.

Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України №1094 від 20.01.2014 року у розмірі 217 15,38 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 8099 від 31.10.2014 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 11,20 грн. (щодо виконавчого провадження №40863934, стягувач - ОСОБА_2).

Щодо загальних підстав для закінчення виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963 в оскаржуваних постановах зазначено, що, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечепоренко та інші проти України», необхідно виконати рішення національного суду, яке підлягає виконанню, а саме: рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2008 року, винесеного на користь заявника.

Відповідно до інформації, наданої управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, листом виконавчого комітету Одеської міської ради, яке надійшло 06.09.2012 року, повідомлено про те, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2008 року виконано в повному обсязі. Так, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.08.2012 року по справі №2-а-4260/08 провадження у справі про здійснення процедури судового контролю за виконанням судового рішення - завершено, у зв'язку з повним виконанням.

В матеріалах виконавчого провадження міститься ксерокопія нотаріально посвідченої заяви від 16.08.2012 року про надання згоди ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на отримання квартири у м. Одесі, загальною площею 90,60 кв.м (житловою - 55,10 кв.м). В заяві також зазначено, що претензій щодо надання додаткової площі 09,5 кв.м, заявники не мають та мати не будуть. Виконавче провадження по виконанню рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2008 року закінчено на підставі пункту 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» і винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень від 28.01.2015 року у виконавчих провадженнях №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963.

Так, у силу п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону №606, виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Разом з тим, як було зазначено вище, підставами для закінчення даних виконавчих проваджень слугувало перерахування грошових коштів стягувачу (щодо виконавчого провадження №40863934, стягувач - ОСОБА_2), а також лист виконавчого комітету Одеської міської ради про те, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2008 року виконано в повному обсязі з підстав наявності нотаріально посвідченої заяви від 16.08.2012 року про надання згоди ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на отримання квартири у м. Одесі, загальною площею 90,60 кв.м (житловою - 55,10 кв.м) без претензій щодо надання додаткової площі 09,5 кв.м (щодо всіх виконавчих проваджень).

Водночас, позивачі не погоджуються зі зазначеною у постановах про закінчення виконавчого провадження підставою щодо наявності нотаріально посвідченої заяви від 16.08.2012 року про надання згоди ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на отримання квартири у м. Одесі, загальною площею 90,60 кв.м (житловою - 55,10 кв.м) без претензій щодо надання додаткової площі 09,5 кв.м, зазначаючи, при цьому, що дана згода була надана всупереч їхньої волі, під психологічним тиском та погрозами, що порушила права позивачів, що також було враховано Європейським судом з прав людини при розгляді справи та свідчить про визнання Європейським судом з прав людини порушення прав ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, передбачених Конвенцією. Крім того, позивачами наголошено, що вказана заява від 16.08.2012 року за своєю правовою природою не є відмовою від примусового виконання судового рішення, а тому не може розцінюватися як доказ на підтвердження виконання судового рішення у повному обсязі.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІV (надалі - Закон №3477), який регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України, рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом (ч. 2 ст. 2 Закону №3477).

З огляду на викладене вище вбачається, що рішенням Європейського суду з прав людини №72631/10, яке датоване 24.10.2013 року, з примусового виконання якого і відкрито розглядувані виконавчі провадження, встановлено факт невиконання рішення національного суду, у зв'язку з чим постановлено:

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю за заявами, наведеними у Додатку 2 (за винятком заяви № 54124/11), і пану ОСОБА_2 за заявою № 54124/11, ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Як свідчать матеріали справи, обставини, викладені у заяві від 16.08.2012 року про надання згоди ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на отримання квартири у м. Одесі, загальною площею 90,60 кв.м (житловою - 55,10 кв.м) без претензій щодо надання додаткової площі 09,5 кв.м, на існування яких відповідач посилається в обґрунтування наявності підстав для закінчення виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963, існували ще до постановлення Європейським судом з прав людини рішення №72631/10. При цьому, 24.10.2013 року Європейским судом з прав людини постановлено рішення №72631/10, яким, зокрема, визначено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними. Іншого відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено, а з матеріалів справи не вбачається.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем під час винесення оскаржуваних постанов не враховано всіх обставин щодо факту виконання рішення Європейського суду з прав людини №72631/10 від 24.10.2013 року, у зв'язку з чим ДВС України дійшла передчасного висновку про закінчення виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963, на підставі чого оскаржувані постанови про закінчення виконавчих проваджень від 28.01.2015 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Приписами ст. 51 Закону №606 передбачено, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

За наявності обставин, передбачених частиною шостою статті 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

Враховуючи вищенаведені правові норми та встановлення судом факту протиправності та, як наслідок, скасування постанов про закінчення виконавчих проваджень від 28.01.2015 року у виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963, колегія суддів вказує з метою належного захисту порушених прав позивачів про необхідність зобов'язання ДВС України вчинити дії, спрямовані на відновлення виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування постанов ДВС України про закінчення виконавчих проваджень від 28.01.2015 року у виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963 та зобов'язання ДВС України вчинити дії, спрямовані на відновлення виконавчих проваджень №40863868, №40863934, №40864009 та №40863963.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, ст.ст. 158-163, 167, 181, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати постанови Державної виконавчої служби України про закінчення виконавчих проваджень від 28.01.2015 року у виконавчих проваджень № 40863868, № 40863934, № 40864009 та № 40863963.

3. Зобов'язати Державну виконавчу службу України вчинити дії, у відповідності до ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», спрямовані на відновлення виконавчих проваджень № 40863868, № 40863934, № 40864009 та № 40863963.

4. В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного

судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді К.М. Кобилянський

Б.В. Санін