Справа № 2-а/3219/08/1570
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а/3219/08/1570
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Соколенко О.М.,

при секретарі Гаврилюк І.С.

за участю: представника позивача Кравченко В.В. (за довіреністю);

представника відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області Ращенко Є.М. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати одноразової грошової допомоги, стягнення одноразової грошової допомоги і моральної шкоди та стягнення 3% річних і збитків від інфляції,-

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилась адміністративна справа №2а-3219/08/1570 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, за участю третіх осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Державного казначейства України в Одеській області про: визнання нечинною відмови ГУ МВС України в Одеській області в нарахуванні та виплаті грошової допомоги у сумі 43115 грн. 10 коп., стягнення з ГУ МВС України в Одеській області: грошової допомоги у сумі 43115 грн. 10 коп., моральної шкоди у сумі 10000 грн., індексу інфляції у розмірі 21732,53 грн. і три відсотки річних у розмірі 1189,44 грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2009 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.11.2011 року, в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено (т.1 а.с.150-152, 235-236).

На зазначені рішення суду позивачем подана касаційна скарга та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.05.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11.11.2011 року та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2009 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з посиланням на те, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги, встановленої статтею 9 Закону № 2262-XII та через неправильне застосування норм матеріального права судами неповно з`ясовані обставини у справі, зокрема, в частині визначення розміру грошової допомоги, яка залежить від розміру місячного грошового забезпечення та строку служби (т.2 а.с.31-33).

Після касаційного розгляду вказана адміністративна справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду за вхідним номером № 15525/14 та відповідно до автоматичного розподілу, справу передано судді Соколенко О.М.

Ухвалою суду від 17.06.2014 року вказану адміністративну справу прийнято суддею до свого провадження та призначено її до розгляду.

В свою чергу, представником позивача за довіреністю 23.02.2015 року подано до суду уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо невиплати одноразової грошової допомоги на користь ОСОБА_1 у розмірі 20530,95 грн.;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 20530,95 грн.;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 грн.;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 збитки від інфляції у розмірі 25952,86;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 4868,37 грн.

Свої остаточно уточнені позовні вимоги, з урахуванням первинно поданого адміністративного позову та уточнень до нього (т.1 а.с.1-4,37-38,119-122), позивач обґрунтовує наступним.

Так, позивач вказує, що з жовтня 1984 року по липень 1995 року проходив військову службу в Збройних силах, та з 06.03.1996 року був зарахований до служби в ОВС України, з якої згідно наказів ГУ МВС України в Одеській області № 639 о/с від 22.12.2006 року та № 115 о/с від 28.02.2007 року, він був звільнений з 30.12.2006 року за п.64 "б" (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України. При цьому, позивач зазначає, що відповідно до діючого законодавства, бухгалтерією ГУ МВС України в Одеській області при звільненні були підготовлені та підписані всі необхідні документи на отримання позивачем пенсії та грошовий атестат № 18 на отримання одноразової грошової допомоги у сумі 43115 грн. 10 коп., але наприкінці квітня 2007 року позивачу повідомили, що він не має права на зазначену грошову допомогу на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (із внесеними змінами від 04.04.2006 року) та cт.118 Закону України "Про державний бюджет на 2006 рік". Зважаючи на це, як вказано у позові, ОСОБА_1 12.06.2007 року звернувся із письмовою заявою до начальника ГУ МВС України в Одеській області, в якій просив вирішити питання щодо видачі одноразової грошової допомоги, однак, наприкінці липня 2007 року отримав відповідь за виx. № 14/1-0-263 від 11.07.2007 року щодо відсутності правових підстав для нарахування та сплати на його користь грошової допомоги.

Посилаючись на приписи ст. 23-1 Закону України «Про міліцію», абз.1 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанову Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової та військової служби за контрактом», Наказ МВС України № 1276 від 31.10.2003 року, яким затверджена Інструкція про організацію роботи з пенсійного забезпечення військовослужбовців внутрішніх військ та осіб начальницького і рядового складу ОВС України та інших осіб, позивач зазначає, що відмова ГУМВС України в Одеській області щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги порушує його права.

Водночас, як стверджує позивач, він набув право на отримання грошової допомоги з моменту звільнення, тобто 30.12.2006 року, і цей період немає жодного відношення до фінансування згідно Закону України "Про державний бюджет на 2005 рік".

Таким чином, у позові зазначається, що неправомірними діями відповідача, позивачу була завдана значна моральна шкода, оскільки йому спочатку гарантували сплату грошової допомоги, що підтверджується грошовим атестатом № 18, а потім безпідставно відмовили, посилаючись кожний раз на різні законодавчі акти. Вказана обставина, як зазначив позивач, негативним чином вплинула на його душевний та нервовий стан, він живе з хвилюванням, що також не добре відображається на стосунках із сім`єю.

Також, позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою йому одноразової грошової допомоги, а саме з квітня 2007 року по січень 2015 року, є підстави для виплати йому збитків від інфляції та трьох відсотків річних згідно зі ст. 625 ЦК України.

Крім того, в уточненому адміністративному позові від 23.02.2015 року позивач додатково зазначив, що згідно відповіді, яка була надана представником ГУМВС України в Одеській області у судовому засіданні 18.02.2015 року, грошова допомога позивачу могла б складати 20530 грн. 95 коп., але ж, незважаючи на обставини, встановлені судом касаційної інстанції, у цій відповіді зауважується про відсутність у ОСОБА_1 права на її отримання.

Тобто, як зазначає позивач, на протязі семи років, відповідач - ГУМВС України в Одеській області продовжує своєю бездіяльністю порушувати законні права та інтереси ОСОБА_1 , завдаючи як матеріальних так і моральних збитків.

Відповідач ГУМВС України в Одеській області надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов та додаткові обґрунтування до наданих заперечень у вигляді письмових пояснень (т.1 а.с.26-27,56-57, т.2 а.с.84-86), в яких зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як вказує відповідач, 30.12.2006 року позивач був звільнений з органів внутрішніх справ (з Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області) у відставку за ст.64. п."б" (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (наказ УМВС України в Одеській області від 22.12.2006 року №639).

Відповідач зазначає, що згідно листа заступника начальника ГУМВС України в Одеській області від 11.07.2007 року №14/1-0-263 та листа начальника УФРБО від 27.11.2007 року №14/1-1262 грошова допомога ОСОБА_1 не може бути виплачена згідно положень ч.7 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», оскільки, у разі повторного звільнення співробітника ОВС зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується, за винятком тих осіб, які при першому звільнені не набули права на її отримання.

Водночас, як стверджує відповідач, відповідно до послужного списку ОСОБА_1 , він був звільнений з 19.07.1995 року з лав Збройних Сил України і до 06.03.1996 не проходив службу ні в Збройних Силах України, ні в МВС України, що відповідно перериває строк служби. Таким чином, на думку відповідача, ОСОБА_1 набув права на отримання вихідної допомоги при першому звільненні і повинен був її отримати в порядку і межах, встановлених законодавством.

При цьому, відповідач посилається на те, що разом із позовною заявою ОСОБА_1 надав копію довідки, виданої ВЧ НОМЕР_1 від 29.11.2006 року за вих. №630 про те, що ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас 19.07.1995 року не отримував грошової допомоги. Проте, згідно з листом начальника ВЧ НОМЕР_1 від 28.01.2008 року №124 зазначена довідка цією військовою частиною не надавалася, а позивач отримав вихідну допомогу у розмірі 5 окладів.

Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 проходив службу в Южненському МВ ГУМВС України в Одеській області - самостійному органі внутрішніх справ, який має статус юридичної особи, розрахунковий рахунок, печатку та який належним чином зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, і саме з цим органом ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах та отримував в ньому (цьому органі) грошове забезпечення та інші виплати і нарахування. Саме бухгалтерією Южненського МВ, як вказує відповідач, позивачу був виписаний грошовий атестат, який підтверджує всі нарахування ОСОБА_1 перед звільненням.

Отже, відповідач зважає на те, що жодною нормою права (у тому числі відомчими актами) не передбачений обов`язок Головного управління МВС (як вищестоящої організації) проводити виплати грошової допомоги, встановленої ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особі, звільненої з територіального органу внутрішніх справ.

Також, відповідач вважає необґрунтованою позовну вимогу позивача про стягнення з ГУМВС України в Одеській області на його користь збитків з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, оскільки, по-перше, дія частини другої статті 625 ЦК про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на дані правовідносини, а по-друге, у ГУМВС України в Одеській області перед позивачем ніколи не існувало і на даний час не існує боргових зобов`язань.

Крім того, відповідач посилається на те, що вимога позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди нічим не доводиться з боку позивача та в тексті позовної заяви взагалі не зазначається яким чином ця шкода була заподіяна та в чому саме вона полягала.

Отже, за твердженням відповідача, посадові особи ГУМВС України в Одеській області діяли в рамках наданих законом повноважень, не порушуючи прав та законних інтересів ОСОБА_1 .

Під час нового розгляду даної адміністративної справи, зважаючи на те, що з копії грошового атестату № 18 від 15.02.2007 року, яка наявна в матеріалах справи, судом встановлено, що позивач знаходився на час звільнення на грошовому забезпеченні Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області, який здійснював йому грошове забезпечення та під час звільнення у грошовому атестаті нарахував вихідну допомогу, яку не було сплачено, та оскільки представник позивача у судовому засіданні 13.03.2015 року наполягала на тому, що позивачем заявлено позовні вимоги саме до Головного управління МВС України в Одеській області, ухвалою суду від 13.03.2015 року, постановленою на місці та занесеною до журналу судового засідання, судом на підставі положень ст. 52 КАС України залучено до участі у справі у якості другого відповідача Южненський міський відділ Головного управління МВС України в Одеській області.

З боку відповідача - Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області 24.03.2014 року до суду надійшло клопотання, в якому останній, окрім іншого, зазначив, що повністю підтримує позицію ГУМВС України в Одеській області, враховуючи наявні матеріали справи, докази та заперечення на позов.

Разом з цим, під час нового розгляду даної адміністративної справи судом в порядку ст.55 КАС України замінено в порядку правонаступництва третю особу - Головне управління Державного казначейства України в Одеській області на Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області. При цьому, представником позивача у судовому засіданні 27.06.2014 року уточнено на запитання суду, що треті особи - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виступають саме як треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надала до суду письмові заперечення на адміністративний позов (т.2 а.с.87-88), в яких зазначила, що позовні вимоги вважає незаконними та необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на положення ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», а також, зважаючи на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» від 02.11.2006 року №1522 у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відсутні функції щодо визначення розміру грошової допомоги позивачу.

Представник позивача в судовому засіданні 01.04.2015 року зазначила, що остаточні позовні вимоги, які позивач просить суд задовольнити, викладені в уточненому адміністративному позові від 23.02.2015 року. Вказані позовні вимоги представник підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та уточненнях до неї, у наданих під час розгляду справи поясненнях та зважаючи на рішення Вищого адміністративного суду України від 22.05.2014 року.

Представник відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області у судовому засіданні 01.04.2015 року проти задоволення адміністративного позову заперечував з підстав, викладених у запереченнях на адміністративний позов та у наданих поясненнях по справі.

Представник відповідача - Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, з боку Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області 24.03.2015 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, в якому також зазначалось, що міській відділ повністю підтримує позицію ГУМВС України в Одеській області, враховуючи наявні матеріали справи, докази та заперечення на позов та просить суд у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Разом з цим, з боку третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надходило клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Зважаючи на положення ст.128 КАС України, оскільки відповідач - Южненський міський відділ Головного управління МВС України в Одеській області та третя особа -Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надали до суду заяви про розгляд справи за відсутності їх представників, враховуючи належне сповіщення третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про розгляд справи та не надання з боку останньої жодних клопотань щодо неприбуття у судове засідання, суд розглядав справу за відсутності їх представників на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, ознайомившись з запереченнями відповідача та третьої особи ГУ ПФУ в Одеській області, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30 жовтня 1984 року по 19 липня 1995 року проходив військову службу в Збройних Силах, що підтверджується послужним списком позивача (т.1 а.с.9-13). Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 1995 року № 147, капітана ОСОБА_1 , помічника командира 3 МБ по артилерії, звільненого наказом Міністра Оборони України від 25.06.1995 року № 0984 в запас за пунктом 65 «з» (за власним бажанням) з 19 липня 1995 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Водночас, у п.2 цього наказу зазначено: «Виплатити вихідну допомогу в розмірі 5 окладів грошового забезпечення та щомісячну грошову виплату, передбачену наказом Міністра Оборони України №530 за січень-червень 1995 року у повному обсязі» (т.1 а.с.61-62).

Як вбачається з матеріалів справи, з 06.03.1996 року позивач проходив службу в Южненському міському відділі УМВС України в Одеській області, та наказом ГУМВС України в Одеській області від 22.12.2006 року №639 о/с (т.1 а.с.14) підполковника міліції ОСОБА_1 , помічника начальника чергової частини оперативного чергового Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області у відповідності до Положення про походження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено у запас Збройних Сил за п.64 «ж» (за власним бажанням). При цьому, як зазначено у наказі, вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 06 місяців 13 днів, у пільговому обчисленні 25 років 09 місяців 21 день.

В свою чергу, наказом начальника ГУМВС України в Одеській області від 28.02.2007 року №115 о/с (т.1 а.с.15) частково змінено пункт наказу ГУМВС України в Одеській області від 22.12.2006 року №639 о/с в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , помічника начальника чергової частини оперативного чергового Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області, і зазначено, що ОСОБА_1 вважається звільненим у запас Збройних Сил за п.64 «б» (через хворобу) Положення про походження служби. Підставою для видання цього наказу в частині зміни пункту наказу ГУМВС України в Одеській області від 22.12.2006 року №639 о/с щодо звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 зазначено свідоцтво про хворобу №122/2, видане військово-лікарською комісією ГУМВС від 19.02.2007 року.

При цьому, наказом від 28.02.2007 року №115 о/с не змінювалась дата звільнення позивача зі служби.

Отже, у період з 06 березня 1996 року по 30 грудня 2006 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України та вважається звільненим з органів внутрішніх справ 30.12.2006 року, що не заперечується сторонами у справі.

Згідно з грошовим атестатом №18, складеним Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області, копія якого наявна в матеріалах справи (т.1 а.с.17,58) та лише який був предметом судового дослідження під час першого розгляду даної справи, ОСОБА_1 нарахована вихідна допомога у розмірі 43115,10 грн. При цьому, під час нового розгляду даної адміністративної справи, з боку відповідачів та третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду були надані копії грошового атестату №18, складеного Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області (т.2 а.с.139-140,161, т.3 а.с.5-6), згідно якого ОСОБА_1 нарахована вихідна допомога у розмірі 21557,55 грн.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо виплати ОСОБА_1 нарахованої вихідної допомоги як у розмірі 43115,10 грн., так і у розмірі 21557,55 грн.

Посилаючись на те, що нарахована одноразова грошова допомога у розмірі 43115,10 грн. позивачу виплачена не була, ОСОБА_1 зазначає, що 12.06.2007 року звернувся із письмовою заявою до ГУМВС України в Одеській області щодо вирішення питання по виплаті цієї одноразової грошової допомоги.

Як встановлено судом, за розглядом вказаної заяви позивача ГУМВС України в Одеській області надало відповідь від 11.07.2007 року за №14/1-О-263 (т.1 а.с.18), в якій, із посиланням на ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», ГУМВС України в Одеській області зазначає, що відповідно до послужного списку з 19.07.1995 року по 06.03.1996 року у позивача була перерва у службі. Разом з цим, зазначається, що функції нарахування грошового утримання, допомоги та інших виплат покладено на фінансові органи за місцем останньої служби співробітника перед звільненням, а також на ці органи покладено функцію роз`яснення законності нарахування належних виплат при звільненні. Окрім цього вказується, що вказівкою МВС України від 29.01.2007 року №1582/Кв на ГУМВС України в Одеській області було покладено функцію перевірки законності нарахування грошової допомоги звільненим співробітникам з ОВС у 2006-2007 роках, і розпорядженням ГУМВС України в Одеській області від 28.02.2007 року №244 створена постійно діюча комісія у складі керівництва ГУМВС, УКЗ, юридичної та фінансової служб по перевірці правильності нарахування грошової допомоги, за результатами якої встановлені факти безпідставного нарахування грошової допомоги, в тому числі, по матеріалам ОСОБА_1 .

Як висновок, у відповіді зазначається, що враховуючи норму ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» не має підстав для нарахування ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні з 30.12.2006 року.

Позивач не погоджуючись із вказаною відповіддю та вважаючи, що має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, починаючи з 1984 року, коли він був прийнятий на військову службу в Збройні сили, звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, враховуючи надані до нього уточнення.

При цьому, як вже зазначено судом, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.05.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11.11.2011 року та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2009 року, а справу №2а-3219/08/1570 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з посиланням на те, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги, встановленої статтею 9 Закону № 2262-XII та через неправильне застосування норм матеріального права судами неповно з`ясовані обставини у справі, зокрема, в частині визначення розміру грошової допомоги, яка залежить від розміру місячного грошового забезпечення та строку служби (т.2 а.с.31-33).

Вказані висновки суду обґрунтовані тим, що частинами 1, 6 статті 9 Закону №2262-XII в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

При цьому, судом зазначено, що вимоги щодо безперервності стажу вказана норма не містить.

Також, суд зазначає, що під час звільнення позивача з військової служби 19 липня 1995 року діяв інший порядок виплати зазначеної допомоги, зокрема статтею 9 Закону № 2262-XII передбачалося, що військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби, членам сімей відповідних категорій військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та пенсіонерам з їх числа, які втратили годувальника, виплачується допомога в порядку і розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Абзацом першим пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, в редакції, що діяла на час звільнення позивача з військової служби у 1995 році, встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.

Отже, як зазначається у рішенні суду касаційної інстанції, звільняючись з військової служби за власним бажанням 19 липня 1995 року, позивач мав право на отримання грошової допомоги в розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. Одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбачена статтею 9 Закону № 2262-XII, виплачувалась військовослужбовцям з 31 березня 2005 року.

Відповідно до ч.ч.2,5 ст.227 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення

Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Враховуючи приписи ч.5 ст.227 КАС України та положення діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд, вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, виходить з наступного.

Як встановлено судом, ГУМВС України в Одеській області, зазначаючи взагалі про відсутність підстав для нарахування позивачу одноразової грошової допомоги, посилається на ч.4 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 , яка діяла на час видання ГУМВС України в Одеській області наказу від 22.12.2006 року №639 о/с про звільнення позивача, з тих підстав, що на момент першого звільнення позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги. Так, даною нормою визначалось, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення із служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується, за винятком тих осіб, які при першому звільненні не набули права на її отримання.

На день прийняття наказу ГУМВС України в Одеській області від 28.02.2007 року №115 о/с, яким внесено зміни до наказу від 22.12.2006 року №639 о/с, набула чинності ч.6 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII в редакції від 01.01.2007 року, якою встановлено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII в редакції, яка діяла станом на момент прийняття наказів №639 о/с та №115 о/с, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров`я чи

у зв`язку із скороченням штатів, після закінчення строку контракту, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Приписи постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Постанова КМУ №393), які регулюють питання призначення та виплати грошової допомоги, кореспондуються з нормами Закону №2262-XII, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин. Так, відповідно до абзацу першого пункту 10 цієї постанови (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі (в органах) виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Разом з цим, суд зазначає, що з 30.10.1984 року по 19.07.1995 року позивач проходив службу в Збройних Силах та був звільнений в запас згідно п.65 «з» Положення про проходження військової служби (за власним бажанням). Загальна вислуга в ЗС України як зазначає позивач склала 10 років 9 місяців, а згідно розрахунку стажу позивача (т.3 а.с.7-8), вислуга років позивача в Збройних силах склала 10 років та понад 8 місяців.

Згідно положень п.п. «а», «б» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХII від 9 квітня 1992 року (в редакції, яка діяла станом на момент звільнення позивача у 1995 році), право на пенсію за вислугою строків служби мають: особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше; особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани,

військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугою строків служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Таким чином, у 1995 році, при звільненні із Збройних Сил України з вислугою 10 років та понад 8 місяців позивач не набув право на пенсію, оскільки не мав необхідної вислуги для нарахування пенсії, і отже приписи Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХII від 9 квітня 1992 року на нього не розповсюджувались.

При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача з ЗС України) встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.

Тобто, позивач при звільненні з ЗС України набув право на отримання грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Дані обставини позивачем не заперечуються, та відповідач - ГУМВС України в Одеській області також стверджує, що при звільненні з ЗС України позивач набув право на отримання грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.

Враховуючи те що, частина шоста статті 9 Закону № 2262-ХІІ набрала чинності з 1 січня 2007 року згідно із Законом України від 04.04.2006р. № 3591-IV, то відповідно, позивач не набув права на отримання такої грошової допомоги при звільненні з ЗС України у 1995 році, у зв`язку з чим має право при повторному звільненні на отримання грошової допомоги, передбаченої ст. 9 Закону № 2262-ХІІ.

Таким чином, зважаючи на висновки суду касаційної інстанції та вимоги діючого законодавства, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що на час першого звільнення 19 липня 1993 року зі складу Збройних Сил України в запас за п.65 «з» Положення про проходження військової служби (за власним бажанням), позивач не набув право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII, оскільки на час звільнення його вислуга становила повних 10 років та права на пенсію він не набув, і за таких обставин, відповідно до ч.6 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХII від 9 квітня 1992 року він має право на її отримання під час повторного звільнення з органів внутрішніх справ із урахуванням вислуги років в Збройних Силах України та в органах внутрішніх справ України.

Вказані висновки суду узгоджуються із правовою позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена, зокрема в ухвалах від 10 грудня 2013 року ( К/9991/7990/12), від 06 березня 2014 року ( К/9991/16280/11).

При цьому, твердження відповідача - ГУМВС України в Одеській області про те, що згідно позиції ВАСУ, яка викладена в ухвалі від 22.05.2014 року про те, що позивач має право на отримання грошової допомоги із розрахунку вислуги після повторно вступу на службу до звільнення (тобто за 10 років) не заслуговує на увагу, оскільки, як вже зазначалось судом, у рішенні суду касаційної інстанції вказано, що звільняючись з військової служби за власним бажанням 19 липня 1995 року, позивач мав право на отримання грошової допомоги в розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України, а одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбачена статтею 9 Закону № 2262-XII, виплачувалась військовослужбовцям з 31 березня 2005 року. У зв`язку із цим, у вказаному рішенні зроблено висновок, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги, встановленої статтею 9 Закону № 2262-XII.

При цьому, визначаючись із питанням щодо розміру такої одноразової грошової допомоги, яку позивач повинен був отримати, суд зазначає наступне.

Так, судом касаційної інстанції встановлено, що судами при першому розгляді справи неповно з`ясовані обставини у справі, зокрема, в частині визначення розміру грошової допомоги, яка залежить від розмірі місячного грошового забезпечення та строку служби.

Позиція позивача стосовно розміру одноразової грошової допомоги у сумі 43115,10 грн. обґрунтовувалась тим, що на його думку, він має право на отримання цієї грошової допомоги за повний 21 календарний рік своєї служби.

При цьому, як вже зазначено судом, згідно з грошовим атестатом №18, складеним Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області, копія якого наявна в матеріалах справи (т.1 а.с.17,58) та лише який був предметом судового дослідження під час першого розгляду даної справи, вислуга років ОСОБА_1 складає 21 рік 06 місяців 13 днів та ОСОБА_1 нарахована вихідна допомога у розмірі 43115,10 грн.

Однак, під час нового розгляду даної адміністративної справи, з боку відповідача ГУМВС України в Одеській області та третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду були надані копії грошового атестату №18, складеного Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області (т.2 а.с.139-140,161, т.3 а.с.5-6), згідно якого вислуга років ОСОБА_1 складає 20 років 06 місяців 13 днів та нарахована ОСОБА_1 вихідна допомога у становить 21557,55 грн. При цьому, суд зазначає, що вислуга років « 20 років 06 місяців 13 днів», яка зазначена у цьому грошовому атестаті має виправлення з « 21 рік» на « 20 років» без зазначення особи, яка внесла такі виправлення та її підпису, дати внесення виправлення, та відповідного документу, на підставі якого таке виправлення здійснено. Під час розгляду справи представник відповідача ГУМВС України в Одеській області не зміг належним чином пояснити суду вказані розбіжності у роках вислуги позивача та стосовно наявності двох грошових атестатів №18 із зазначенням у них різних сум вихідної допомоги.

В свою чергу, на запит суду до Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області з боку останнього не було надано належним чином засвідченої копії чинного грошового атестату позивача, із посиланням на те, що грошовий атестат позивача знаходиться у пенсійному відділі ГУМВС в Одеській області (т.2 а.с.141).

Разом з цим, з боку представника відповідача - ГУМВС України в Одеській області надано до суду лист Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області від 04.09.2014 року №74/2913, адресований ГУМВС України в Одеській області (начальнику управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку), в якому зазначається, що ОСОБА_1 перебував на посаді помічника начальника чергової частини оперативного чергового Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області та у відповідності до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України був звільнений з 30.12.2006 року у запас Збройних Сил за п.64 «б» (через хворобу); вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 06 місяців 13 днів, у пільгову обчисленні 25 років 09 місяців 21 день. Водночас, у цьому листі зазначається, що грошова допомога при звільненні не виплачувалась (т.2 а.с.105).

В свою чергу, на неодноразові запити суду, лише 30.01.2015 року з боку ГУМВС України в Одеській області до суду було надано розрахунок вислуги років на пенсію ОСОБА_1 , в якому вказано, що вислуга років на 30.12.2006 року для призначення пенсії складає у календарному обчисленні 21 рік 06 місяців 13 днів.

Також, суд враховує те, що в наказі ГУМВС України в Одеській області від 22.12.2006 року №639 о/с зазначалось, що вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 06 місяців 13 днів. При цьому, до суду не надавалось жодних розпорядчих документів, якими би визначався інший, ніж вказаний у наказі від 22.12.2006 року №639 о/с, строк вислуги років, який становить 21 рік 06 місяців 13 днів.

Згідно даних, які занесені до послужного списку позивача, також вбачається, що вислуга позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік та понад 06 місяців.

Таким чином, з огляду на вищевказане, зважаючи на положення ст.86 КАС України, оцінюючи надані сторонами докази у сукупності, які містяться в матеріалах справи, суд виходить з того, що вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 06 місяців 13 днів.

Водночас, стосовно визначення розміру місячного грошового забезпечення, яке, поряд із кількістю повних календарних років служби, враховується для визначення розміру одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.

На неодноразові запити суду, відповідачем - ГУМВС України в Одеській області лише 18.02.2015 року надано до суду розрахунок грошової допомоги при звільненні та відомості щодо грошового забезпечення ОСОБА_1 на час його звільнення, яке складало всього 4106,19 грн., з яких:

- посадовий оклад 165 грн.;.

- оклад за спеціальне звання 130 грн.;

- 35% надбавка за вислугу років 132,12 грн.;

- премія 1025,78 грн.;

- 50% - надбавка до посадового окладу 82,50 грн.;

- надбавка за умови служби 188,75 грн.;

- 100% надбавка 509,63 грн.;

- пенсійна надбавка 604 грн.;

- надбавка за безперервну службу 1268,41 грн.

При цьому, ГУМВС України в Одеській області зазначено, що грошова допомога при звільненні ОСОБА_1 за 10 років календарної служби в ОВС могла б складати 20530 грн. 95 коп. (4106,19 грн. грошове забезпечення в місяці звільнення х 10 повних років служби в ОВС х 50%).

В свою чергу, з наявних в матеріалах справи грошових атестатів позивача, вбачається, що сума місячного грошового забезпечення становить 4106,20 грн., яка складається з тих самих складових та того ж самого грошового їх відображення, які зазначені у вказаному вище розрахунку.

При підрахунку усіх складових місячного грошового забезпечення, вбачається, що його розмір становить саме 4106,19 грн., а отже, при визначенні у грошових атестатах №18 суми у розмірі 4106,20 грн. Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області було або помилково зазначено «20 копійок» замість «19 копійок» або заокруглено суму « 19 копійок» до суми « 20 копійок».

Отже, зважаючи на викладене, суд виходить з того, що місячне грошове забезпечення, яке, поряд із кількістю повних календарних років служби, враховується для визначення розміру одноразової грошової допомоги, становить саме 4106,19 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення суми одноразової грошової допомоги з ГУМВС України в Одеській області, суд виходить з наступного.

Пунктом 14 Постанови КМУ №393, в редакції, яка діяла на час звільнення позивача з ОВС встановлено, що грошова допомога, передбачена цією постановою, підлягає

виплаті за рахунок коштів Міністерства оборони, Міністерства внутрішніх справ, Міністерства транспорту та зв`язку, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Адміністрації Державної прикордонної служби України та інших військових формувань (за винятком випадків, передбачених абзацом третім пункту 12 цієї постанови), а допомога передбачена пунктом 12 цієї постанови за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті на пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та їхніх сімей.

При цьому, у відповіді ГУМВС України в Одеській області від 11.07.2007 року №14/1-О-263, на яку посилався позивач як на підставу відмови ГУМВС України в Одеській області нарахувати та виплати йому одноразову грошову допомогу, у листі управління ФЗБО ГУМВС України в Одеській області від 28.11.2008 року №14/1-1210 (т.1 а.с.68-69), у поясненнях до заперечень відповідача ГУМВС України в Одеській області (т.2 а.с.84-86), зазначається, що функції нарахування грошового утримання, допомоги та інших виплат покладено на фінансові органи за місцем останньої служби співробітника перед звільненням, а також на ці органи покладено функцію роз`яснення законності нарахування належних виплат при звільненні.

Також, відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу в Южненському МВ ГУМВС України в Одеській області - самостійному органі внутрішніх справ, який має статус юридичної особи, розрахунковий рахунок, печатку та який належним чином зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, і саме з цим органом ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах та отримував в ньому (цьому органі) грошове забезпечення та інші виплати і нарахування. Саме бухгалтерією Южненського МВ, як вказує відповідач, позивачу був виписаний грошовий атестат, який підтверджує всі нарахування ОСОБА_1 перед звільненням.

В свою чергу, як вже встановлено судом, на час звільнення з ОВС позивач знаходився на грошовому забезпеченні в Южненському МВ ГУМВС України в Одеській області, який здійснював виплату грошового забезпечення та під час звільнення у грошовому атестаті нарахував вихідну допомогу, яку не виплатив.

Водночас, як встановлено судом з матеріалів справи, вказівкою МВС України від 29.01.2007 року №1582/Кв на ГУМВС України в Одеській області було покладено функцію лише щодо перевірки законності нарахування грошової допомоги звільненим співробітникам з ОВС у 2006-2007 роках, і розпорядженням ГУМВС України в Одеській області від 28.02.2007 року №244 створена постійно діюча комісія у складі керівництва ГУМВС, УКЗ, юридичної та фінансової служб по перевірці правильності нарахування грошової допомоги, за результатами якої по наявним матеріалам встановлено факт безпідставного нарахування грошової допомоги ОСОБА_1 .

Крім того, у листі Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області від 04.09.2014 року №74/2913, адресованого ГУМВС України в Одеській області (начальнику управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку), зазначається, що грошова допомога ОСОБА_1 при звільненні не виплачувалась (т.2 а.с.105).

Таким чином, суд погоджується з твердженням відповідача - ГУМВС України в Одеській області, що в даному випадку у відповідача - ГУМВС України в Одеській області законодавчо не встановлений обов`язок проводити виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особі, звільненої з територіального органу внутрішніх справ, і за таких обставин, суд вважає, що зобов`язання по сплаті одноразової грошової допомоги несе саме Южненський МВ ГУМВС України в Одеській області.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

У вищевказаному листі управління ФЗБО ГУМВС України в Одеській області від 28.11.2008 року №14/1-1210 (т.1 а.с.68-69), окрім іншого, зазначається, що нарахування грошової допомоги Орлюку при звільненні з 30.12.2006 року було проведено Южненським міськвідділом міліції із грошового забезпечення 4106 грн. 20 коп., яке він отримав у грудні 2006 року по посаді начальника чергової частини оперуповноваженого чергового, а саме: 4106 грн. 20 коп. х 50% х 21 календарний рік вислуги років, що дорівнює сумі 43115 грн. 10 коп. Ця нарахована допомога була вказана у грошовому атестаті №18 від 30.12.2006 року, однак, за твердженням ГУМВС України в Одеській області, нарахування проведено з грубим порушенням норми ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

При цьому, копії грошового атестату №18, в яких ОСОБА_1 нарахована вихідна допомога у розмірі 43115,10 грн. були надані як з боку позивача, так і з боку відповідача - ГУМВС України в Одеській області при першому розгляді справи в суді першої інстанції.

Отже, виходячи з викладеного та враховуючи те, що ГУМВС України в Одеській області не заперечується те, що розпорядженням ГУМВС України в Одеській області від 28.02.2007 року №244 створена постійно діюча комісія у складі керівництва ГУМВС, УКЗ, юридичної та фінансової служб по перевірці правильності нарахування грошової допомоги, за результатами якої по наявним матеріалам встановлено факт безпідставного нарахування грошової допомоги ОСОБА_1 , вбачається, що одноразова грошова допомога у розмірі 43115 грн. 10 коп. була нарахована позивачу Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача як про визнання нечинною відмови ГУ МВС України в Одеській області в нарахуванні та виплаті грошової допомоги у сумі 43115 грн. 10 коп., так і про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо невиплати одноразової грошової допомоги на користь ОСОБА_1 у розмірі 20530,95 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання по виплаті нарахованої позивачу одноразової грошової допомоги несе саме Южненський МВ ГУМВС України в Одеській області.

Водночас, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що саме ГУМВС України в Одеській області за наслідком здійсненої на початку 2007 року перевірки правильності нарахування грошової допомоги ОСОБА_1 , по наявним матеріалам встановлено факт безпідставного нарахування Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області грошової допомоги ОСОБА_1 , і саме за цих обставин, позивачу з 2007 року не було виплачено нараховану вихідну допомогу, суд, вважає за необхідне на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом, і для повного захисту прав позивача, про захист яких він просить, та вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог у порядку статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо встановлення факту безпідставного нарахування позивачу Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області грошової допомоги за наслідками проведеної перевірки матеріалів по її нарахуванню ОСОБА_1 у 2007 році, які призвели до невиплати позивачу цієї одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС.

Отже, оскільки позивачу була нарахована вказана одноразова грошова допомога, однак до теперішнього часу не виплачена йому Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області, суд вважає, що наявні підстави саме для стягнення з Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області нарахованої та невиплаченої позивачу суми одноразової грошової допомоги, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги слід відмовити.

При цьому, оскільки представником позивача після надання ГУМВС України в Одеській області розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 за 10 років календарної служби в ОВС, яка за твердженням цього відповідача, могла б складати 20530 грн. 95 коп., було уточнено позовні вимоги в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 20530,95 грн., а позивач, в свою чергу, згідно викладеної у матеріалах справи позиції (т.2 а.с.4-6), вважав, що йому належить до виплати грошова допомога за повні 21 календарні роки служби, яка, як встановлено судом, складає 43115 грн. 00 коп. (4106 грн. 19 коп. (місячне грошове забезпечення) х 50% х 21 (кількість повних календарних років вислуги позивача), суд, з урахуванням також тривалості розгляду даної адміністративної справи, вважає за необхідне на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом, і для повного захисту прав позивача, про захист яких він просить, вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог у порядку статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України і стягнути з Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) невиплачену одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби, що становить 43115 грн. 00 коп.

Щодо позовних вимог позивача стосовно стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 збитків від інфляції у розмірі 25952,86 та 3% річних у розмірі 4868,37 грн. згідно статті 625 Цивільного кодексу України та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", слід зазначити наступне.

Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

В силу статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Водночас, згідно п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду та в редакції, яка діє станом на момент розгляду справи), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. Відповідно до абзацу 6 пункту 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, визначено, що одноразова допомога при виході на пенсію до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відноситься.

З огляду на встановлене та враховуючи те, що в даному випадку одноразова грошова допомога при звільненні, має разовий характер, індекс інфляції, визначений діючим законодавством до неї не застосовується.

В свою чергу, частина 2 статті 625 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання та визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

З врахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь позивача трьох відсотків річних задоволенню не підлягає, оскільки між позивачем та відповідачами були встановлені адміністративні відносини з приводу виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС, а тому в даному випадку норми ЦК України не поширюються на спірні правовідносини і не можуть бути застосовані до них.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Стверджуючи про те, що відповідачем Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн.

Враховуючи, що позивач не навів доказів причинного зв`язку між діями відповідача ГУМВС України в Одеській області та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, а отже позовні вимоги про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10000 грн., задоволенню не підлягають.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, зважаючи на положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби, що становить 43115 грн. 00 коп., та шляхом визнання протиправними дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо встановлення факту безпідставного нарахування позивачу грошової допомоги за наслідками проведеної перевірки матеріалів по її нарахуванню ОСОБА_1 у 2007 році, які призвели до невиплати позивачу цієї одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС, а в решті позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.2,7,8,9,11,14,70,71,72,79,86,94,103,128,158-163,167,227 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати одноразової грошової допомоги, стягнення одноразової грошової допомоги і моральної шкоди та стягнення 3% річних і збитків від інфляції задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо встановлення факту безпідставного нарахування позивачу грошової допомоги за наслідками проведеної перевірки матеріалів по її нарахуванню ОСОБА_1 у 2007 році, які призвели до невиплати позивачу цієї одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС.

Стягнути з Южненського міського відділу Головного управління МВС України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) невиплачену одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби, що становить 43115 грн. 00 коп. (сорок три тисячі сто п`ятнадцять гривень 00 копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 06.04.2015 року.

Суддя О.М. Соколенко