Справа № 2а-14049/11,939/12
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 р. Справа № 876/3727/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу

Івано-Франківської міської ради на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 15 вересня 2011 року №404-14,-

В С Т А Н О В И Л А:

14.10.2011 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 15 вересня 2011 року №404-14, яким внесено зміни до рішення ХІ сесії Івано-Франківської міської ради №304 від 14 липня 2011 року «Про укладення договорів особистого сервітутного користування реальною часткою земельної ділянки» шляхом вилучення пункту 5 Додатку до рішення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суперечить нормам чинного законодавства, яке забороняє органам місцевого скасовувати свої попередні рішення та вносити до них змін, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли певні правовідносини.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2012 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення №404-14 від 15 вересня 2011 року Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області.

Відповідач постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову повністю.

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення Івано-Франківської міської ради від 15 вересня 2011 року №404-14, яким внесено зміни до рішення ХІ сесії Івано-Франківської міської ради №304 від 14 липня 2011 року «Про укладення договорів особистого сервітутного користування реальною часткою земельної ділянки» шляхом вилучення пункту 5 Додатку до рішення. є законним та прийнятим в межах повноважень.

Особи які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце та час розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст.195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що 14.07.2011 року між Івано-Франківською міською радою та позивачем укладено договір сервітутного користування реальною часткою земельної ділянки, загальною площею 98,0 кв.м. терміном на 10 років для реконструкції квартири у м.Івано-Франківську по вул.Гнатюка, 21. Вказаний договір укладено на підставі рішення сесії Івано-Франківської міської ради №304-11 від 14.07.2011 року «Про укладення договорів особистого сервітутного користування реальною часткою земельної ділянки» (п. 5 Додатку) (а.с. 6)

Однак рішенням Івано-Франківської міської ради від 15 вересня 2011 року №404-14, внесено зміни до рішення ХІ сесії Івано-Франківської міської ради №304 від 14 липня 2011 року «Про укладення договорів особистого сервітутного користування реальною часткою земельної ділянки» шляхом вилучення пункту 5 Додатку до рішення (а.с.5)

Не погоджуючись з даним рішенням позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Згідно із ст.13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 12 Земельного кодексу України повноваження районних у містах рад у галузі земельних відносин визначаються міськими радами.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до статей 38, 39 Земельного Кодексу України встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно із ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Положеннями статей 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження стосовно підготовки і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Керуючись вищенаведеним колегія суддів вважає, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення порушив права позивача встановленні законодавством України, а суд першої інстанції правильно визнав це рішення протиправним та скасував його.

Крім цього відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так в жовтні 2011 року Івано-Франківська міська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору особистого сервітутного користування реальною часткою земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2012 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2012 року апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради відхилено, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2012 залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області виходила з того, що будівництво відбувається з додержанням будівельних, санітарно-технічних та пожежних вимог. Будь-яких прав та інтересів жильців будинку 21 по вул.Гнатюка не порушує. (а.с.45-47)

Беручи до уваги ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2012 року колегія суддів вважає, покликання апелянта на те, що здійснення позивачем вказаного будівництва на земельній ділянці, яка є предметом договору сервітутного користування та відповідно сам укладений із відповідачем договір сервітутного користування впливає на права та інтереси мешканців будинку АДРЕСА_1 в м.Івано-Франківську, які періодично скаржаться є безпідставними.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку, відтак подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2012 року у справі №0907/2а-14049/2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді О.І.Довга

І.І.Запотічний