Справа № 2а-9820/12/1370
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 р. Справа № 4096/13/876
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2013 року в справі за позовом Дрогобицького міжрайонного прокурора до Дрогобицької міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні: позивача - ОСОБА_3; відповідача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування рішення міської ради,

В С Т А Н О В И В :

09.08.2011 (здано на пошту) Дрогобицький міжрайонний прокурор (далі - Прокурор) звернувся до суду з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області (далі - Міська рада) про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 30.03.2011 №148 «Про затвердження матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» (далі - Рішення №148). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що таке рішення прийняте в період дії ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2011 року про забезпечення позову в справі №2-а-124/11, відповідно до якої заборонено вчиняти будь-які дії щодо укладення договорів оренди та передачі в оренду земельної ділянки площею 40кв.м. по АДРЕСА_1 (далі - Земельна ділянка). Принесений прокурором протест на вказане рішення був відхилений.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2012 року, у задоволенні позову відмовлено (а.с.72-73, 142-144).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 листопада 2012 року вказані судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала мотивовано тим, що судом не залучено до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, хоча рішення у справі може вплинути на їх права та обов'язки (а.с.192-193).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2013 року в справі №2а-9820/12/1370 позов задоволено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що Рішення №148 прийняте в період дії ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2011 року про забезпечення позову, чим порушено ст.124 Конституції України, Земельна ділянка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку за цією ж адресою, а співвласники такого згоди на відведення Земельної ділянки не давали.

Постанову оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які в апеляційній скарзі просять її скасувати та прийняти нову, якою в позові відмовити. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в ухвалі Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2011 року про забезпечення позову чітко встановлена заборона щодо дій, пов'язаних з передачею земельної ділянки в оренду, а в Рішенні №148 не йдеться про дії передбачені на укладення договору оренди. Міська рада, затверджуючи проект відведення земельної ділянки, не визначилась із способом передачі (власність, оренда). Заперечують віднесення Земельної ділянки до прибудинкової території зазначеного багатоквартирного будинку, через відсутність відповідної містобудівної та землевпорядної документації, яка б це підтверджувала.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що будинок АДРЕСА_1 Львівської області є багатоквартирним. ОСОБА_3 належить на праві власності квартира №6 в цьому будинку, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках - квартира №3 (а.с.24).

Останніми було проведено переобладнання квартири №3 з добудовою до будинку під магазин (а.с.6).

20.05.2010 Міська рада прийняла рішення №1180 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»(далі - Рішення №1180) п.1.11 якого, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки для обслуговування магазину (а.с.45).

Пунктами 1.1, 2.1. рішення відповідача від 26.10.2010 №1373 «Про затвердження матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання в оренду земельної ділянки» (далі - Рішення №1373) затверджено матеріали проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки для обслуговування магазину, надано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Земельну ділянку в користування на умовах оренди терміном на три роки для обслуговування магазину. Пунктами 4, 5 цього рішення визначено, що фізичним особам необхідно укласти договір оренди землі з Міською радою, а у випадку не укладення такої угоди протягом трьох місяців з дня прийняття рішення, відповідні пункти даного рішення втрачають чинність (а.с.44).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2011 року в справі №2-а-124/11 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (власник квартири №12 у вказаному будинку) до Міської ради, треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про визнання протиправними та скасування п.1.11 Рішення №1180 та Рішення №1373, з метою забезпечення позову заборонено вчиняти будь-які дії щодо укладення договорів оренди та передачі в оренду Земельної ділянки до вирішення адміністративної справи по суті. Таку ухвалу відповідач отримав 07.02.2011 (а.с.32, 232).

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладено угоди про оренду землі протягом трьох місяців з дня прийняття Рішення №1373, Міська рада прийняла Рішення №148, яким перше рішення визнала вважати таким, що втратило чинність та затвердила матеріали проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Земельної ділянки для обслуговування магазину. Пунктом 3 Рішення №148 зобов'язано цих осіб після прийняття рішення в суді, вчинити необхідні дії стосовно земельної ділянки, передбачені діючим законодавством (а.с.46).

Дрогобицькою міжрайонною прокуратурою проведено перевірку за зверненням ОСОБА_3 щодо дотримання Міською радою вимог земельного законодавства при прийнятті Рішення №148.

Вважаючи таке рішення таким, що суперечить закону, Прокурором 21.06.2011 було принесено протест №18-317-11 на це рішення, який 07.07.2011 рішенням Міської ради №288 відхилено, у зв'язку з чим він звернувся до адміністративного суду з цим позовом (а.с.4-5).

Також судом встановлено, що постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 вересня 2011 року у справі №2-а-124/11, з урахуванням доповнень внесених додатковою постановою цього ж суду від 04 жовтня 2011 року, визнано протиправним та скасовано п.1.11 Рішення №1180 та Рішення №1373 в частині затвердження матеріалів проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки та надання її в користування на умовах оренди під існуючими об'єктами нерухомості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для обслуговування магазину (а.с.222-224). Також, постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 вересня 2011 року, скасовано заходи забезпечення адміністративного позову вжиті ухвалою цього ж суду по цій справі від 02 лютого 2011 року. Ці судові рішення залишені без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року (а.с.195-200).

Таким чином, врахувавши положення статей 117, 118 КАС України, заходи забезпечення адміністративного позову, вжиті судом у справі №2-а-124/11, діяли з 02.02.2011 по 02.09.2011.

Водночас, цими судовими рішеннями встановлено, що Земельна ділянка належить (входить) до прибудинкової території багатоквартирного будинку АДРЕСА_1. Наведене вбачається також, з листів Міської ради від 20.06.2011 №3-21/5389 та 23.06.2011 №3-21/5622 (а.с.10, 31).

Додатково, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2011 року, прийнято відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від позову, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 вересня 2010 року скасовано, провадження у справі за їх позовом до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво - закрито. Останнім судом рішенням за цими особами було визнано право власності в рівних частках по 1/2 ідеальній частині на самочинно збудоване нерухоме майно - нежитлове приміщення магазину загальною площею 58,3кв.м. за вказаною адресою (переобладнана квартира з добудовою) (а.с.63, 115-117).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 5 ст.124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст.12 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

В силу положень ст.93 цього ж Кодексу право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

За змістом частин 1, 3 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами 2, 3 ст.134 цього Кодексу (зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб), здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в порядку, встановленому ст.123 цього Кодексу.

За змістом частин 1, 2, 3, 6, 9, 10 останньої статті надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування із зміною їх цільового призначення відповідно до закону та межі яких не встановлені в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної міської ради, яка у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються, зокрема, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відтак, процес (порядок) передачі земельних ділянок в оренду пов'язаний із вчиненням суб'єктами цих правовідносин певних дій та прийняттям органом місцевого самоврядування певних рішень, одним з яких є затвердження розробленого та погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ст.42 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.42 ЗК України власники квартир багатоквартирного будинку державного житлового фонду мають право користуватися закріпленою за будинком прибудинковою територію.

Визначення поняття прибудинкової території міститься в ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2866-III), відповідно до якого - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

При цьому під прибудинковою територією слід розуміти встановлену містобудівною та землевпорядною документацією земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов'язаних із ним господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки, ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів мешканців будинку, для господарських цілей та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацію будинку.

Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм ст. 42 ЗК України слід дійти висновку, що в разі приватизації (набуття у власність) громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону №2866-III у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 №1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (підпункт «д» п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

З урахуванням зазначених правових норм та встановлених фактичних обставин справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що для передачі частини прибудинкової території в оренду (користування) ОСОБА_1 та ОСОБА_2, Міська рада (чи ці особи) мали отримати згоду співвласників багатоквартирного будинку.

Отже, Рішенням №148 було прийнято Міською радою з перевищенням повноважень, за відсутності відповідної компетенції, в період дії заборони суду на вчинення таких дій, оскільки затверджений проект землеустрою щодо відведення Земельної ділянки не відповідав вимогам законів, та без дотримання передбачених ст.2 КАС України принципів.

Доводи апелянта є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне (вузьке) і неправильне трактування вимог земельного та містобудівного законодавства.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 207, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін