Справа № 349/1905/14-а 2-а/349/82/14
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року Справа № 876/11915/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дяковича В.П.,

суддів: Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області на постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2014 року у справі №349/1905/14-а, №2а-349/82/14 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

05.12.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, яким просила визнати незаконною відмову Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області щодо відновлення та виплати їй пенсії та зобов'язати відповідача відновити та виплачувати їй з 07.10.2009 року пенсію по віку, як особі яка постійно проживає за межами України в Сполучених Штатах Америки.

Постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2014 року адміністративний позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області щодо відновлення та виплати позивачу пенсії за віком, яка постійно проживає за межами України в Сполучених Штатах Америки та зобов'язано відповідача відновити та виплачувати з 07 жовтня 2009 року пенсію по віку позивачу, яка постійно проживає за межами України в Сполучених Штатах Америки.

Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області постанову суду першої інстанції оскаржило, подало апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить постанову суду скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі покликається на те, що позивачу згідно його заяви поновлено виплату пенсії, зокрема управлінням проведено нарахування і виплату позивачу пенсії за минулий час, а саме: з листопада 2011 року по листопад 2012 року в сумі 11 284,36 грн.; за період з листопада 2012 року по листопад 2014 року кожного місяця (починаючи з грудня 2014 року) проводитися доплата до пенсії позивачу рівними частинами до повної виплати.

Оскільки апеляційну скаргу подано на постанову суду першої інстанції, яка прийнята в порядку скороченого провадження за результатами розгляду справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 1832 КАС України, колегія суддів відповідно до ч. 1 п. 3 ст.197 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовільнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції, та приймає нову постанову, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що з 2007 року ОСОБА_1 проживає на території Сполучених Штатів Америки.

01 січня 2009 року позивачу виплату пенсії було припинено у зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, відповідно до ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно заяви позивача від 06.11.2014 року про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, відповідачем поновлено виплату пенсії та проведено нарахування і виплату позивачу пенсії за минулий час.

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надано Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України..

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року у справ № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності конституції України положень п.2 ч.1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вказані положення визнано неконституційними - такими, що не відповідають Конституції України та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення.

Після прийняття зазначеного рішення і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Як встановлено ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, положення п.2 ч.1 ст.49 та другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, тобто з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Крім того, постановою правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25 листопада 2005 року за № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846.

Цим Порядком передбачено, що заява про призначення (поновлення) пенсії подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви (п.5 Порядку).

Зважаючи на відсутність іншого нормативно-правового акту, що регулює порядок відновлення виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за межі України, застосуванню підлягають приписи діючого Порядку № 22-1, відповідно до яких для поновлення виплати пенсії особа має подати заяву особисто або через представника, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно заяви позивача від 06.11.2014 року про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, відповідачем поновлено виплату пенсії та проведено нарахування і виплату позивачу пенсії за минулий час.

Зокрема, з листопада 2011 року по листопад 2014 року відповідачем визначено заборгованість перед позивачем в сумі 37 572,72 грн.. З листопада 2011 року по листопад 2012 року відповідачем проведено нарахування та виплату позивачу пенсії в сумі 11 284,36 грн.. За період з листопада 2012 року по листопад 2014 року кожного місяця (починаючи з грудня 2014 року) проводитися доплата до пенсії позивачу рівними частинами до повної виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, поновивши на підставі заяви позивача виплату раніше призначеної пенсії та провівши відповідні нарахування і виплату позивачу пенсії за минулий час.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, до яких належать органи державної податкової служби та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дір бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому постанову суду першої інстанції необхідно скасувати і винести нову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 197, 198 п.3, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області задоволити.

Постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2014 року у справі №349/1905/14-а, №2а-349/82/14- скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич