Справа № 808/8253/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

03 березня 2015 року (10 год. 20 хв.) Справа № 808/8253/14 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Мащенко Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги.

21.11.2014 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення: №/27613/10/17-213 від 04.12.2012 про донарахування податку на доходи фізичних осіб 24231,25 грн. та №/27612/10/17-213 від 04.12.2012 про донарахування податку на додану вартість на суму 32310,00 грн. та штрафних санкцій на суму 8077,50 грн., а всього на суму 40387,50 грн., прийняті відповідачем, у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена документальна планова невиїзна перевірка господарської діяльності з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 31.12.2011, за результатами якої складено акт від 27.08.2012 №1531/17-2-НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки). На підставі Акту перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 20.09.2012 №702/20558/10/17-213 та №/20559/10/17-213. Позивач оскаржив зазначені податкові повідомлення-рішення до ДПС у Донецькій області. За результатами розгляду скарг ДПС у Донецькій області було прийнято рішення, згідно якого зазначені податкові повідомлення-рішення були частково скасовані та прийняті нові податкові повідомлення-рішення: №/27613/10/17-213 від 04.12.2012 про донарахування податку на доходи фізичних осіб 24231,25 грн. та №/27612/10/17-213 від 04.12.2012 про донарахування податку на додану вартість на суму 32310,00 грн. та штрафних санкцій на суму 8077,50 грн., а всього на суму 40387,50 грн. На підставі зазначених податкових повідомлень-рішень відповідачем була складена вимога №1-17/1245/05-15-1703 про сплату податкового боргу. Висновки Акту перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення та податкова вимога, на думку позивача, є безпідставними.

Ухвалою від 24.11.2014 було відкрито провадження в адміністративній справі, судове засідання призначене на 10.12.2014.

У судове засідання 10.12.2014 представники сторін не прибули.

09.12.2014 від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Станом на 10.12.2014 у суду були відсутні відомості про вручення відповідачу повістки про виклик до суду на 10.12.2014, через що судовий розгляд був відкладений на 22.01.2015.

У судове засідання 22.01.2015 представники сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не прибули, заяв чи клопотань від відповідача до суду не надійшло, через що судовий розгляд був відкладений на 09.02.2015.

У судове засідання 09.02.2015 представники сторін не прибули, станом на 09.02.2015 у суду були відсутні відомості про вручення відповідачу повістки про виклик до суду на 09.02.2015, через що судовий розгляд був відкладений на 03.03.2015.

02.02.2015 від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає.

У судове засідання 03.03.2015 представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не прибув.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За змістом ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін на підставі наявних у справі матеріалів.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд керуючись ч. 1 ст. 41 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, розглянувши матеріали і з'ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 та п. 75.1 ст. 75, пп. 77.1, 77.4 ст. 77, ст. 79, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України у період з 06.08.2012 по 17.08.2012 була проведена документальна планова невиїзна перевірка господарської діяльності з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 31.12.2011.

За результатами проведеної перевірки 27.08.2012 відповідачем був складений Акт перевірки, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог:

- ст. 13, п. 4 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з гро мадян» від 26.12.1992 № 13-92, із змінами та доповненнями: позивачем до річної декларації про доходи за 2010 рік включені перекручені дані про суми валових витрат, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за 2 півріччя 2010 року на суму 24231,25 грн.;

- пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, пп. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2 ст. 7, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, пп. 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вар тість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено зани ження податку на додану вартість, належного до сплати до бюджету на загальну суму 38595,00 грн., у тому чи слі, за липень 2010 року - 18757,00 грн., серпень 2010 року - 9661,00 грн., вересень 2010 року - 5444,00 грн., грудень 2010 року - 833,00 грн., лютий 2011 року - 667,00 грн., квітень 2011 року - 3233,00 грн.

На підставі Акту перевірки 20.09.2012 відповідачем були складені податкові повідомлення-рішення: №702/20558/10/17-213, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 38595,00 грн. - за основним платежем, 8466,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; №/20559/10/17-213, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 24231,25 грн. - за основним платежем, 1,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач 01.10.2012 та 03.10.2012 подав скарги до ДПС у Донецькій області.

Згідно рішення ДПС у Донецькій області від 30.11.2012 були скасовані податкові повідомлення-рішення №/20559/10/17-213 від 20.09.2012 - про збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, в частині 1,00 грн. штрафних санкцій та №702/20558/10/17-213 від 20.09.2012 про збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість, в частині 6674,00 грн. (6285,00 грн. - за основним платежем, 389,00 грн. - штрафні санкції), в іншій частині зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга без задоволення.

24.12.2012 позивачем було подано скаргу на зазначені податкові повідомлення-рішення до ДПС України.

На підставі рішення ДПС у Донецькій області від 30.11.2012, 04.12.2012 відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення: №/27612/10/17-213, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 40387,50 грн., з яких 32310,00 грн. - за основним платежем, 8077,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; №/27613/10/17-213, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 24231,25 грн. - за основним платежем.

14.01.2012 відповідачем була складена податкова вимога №1-17/1245/05-15-1703, яка визначала суму податкового боргу відповідача за узгодженим грошовим зобов'язанням у розмірі 62812,04 грн., в тому числі: 22511,54 грн. - з податку на доходи фізичних осіб; 40300,50 грн. - з податку на додану вартість.

Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями та складеною податковою вимогою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки Акту перевірки, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в Акті перевірки позивача посилається на недотримання, позивачем вимог ст. 13, п. 4 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, пп. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2 ст. 7, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, пп. 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вар тість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. 13, п. 4 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".

При здійсненні операцій з купівлі-продажу корпоративних прав та визначених законом цінних паперів, крім набутих у випадках, визначених пунктом "з" статті 5 цього Декрету, оподатковуваним доходом громадянина, у тому числі зареєстрованого як суб'єкт підприємницької діяльності, вважається прибуток, тобто різниця між доходом, отриманим від продажу таких корпоративних прав та цінних паперів протягом звітного року, та документально підтвердженими витратами на їх придбання, понесеними громадянином протягом звітного року або попередніх звітному років. Облік фінансових результатів операцій з купівлі-продажу корпоративних прав та цінних паперів ведеться у порядку, встановленому пунктом 7.6 статті 7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств". Прибуток, отриманий громадянином від операцій з купівлі-продажу корпоративних прав та цінних паперів, обчислений за результатами звітного року, включається до складу його сукупного річного оподатковуваного доходу.

Громадяни, які займаються підприємницькою діяльністю, надають податковому органу декларації за наслідками кожного звітного кварталу, а також звітного року у строки, визначені законом. В декларації зазначаються загальні суми одержаного доходу, витрат і сплаченого податку за звітний рік або інший період, за який здійснюється оподаткування (оподатковуваний період).

Громадяни, які одержують інші доходи, подають декларації у строки, визначені законом для місячного звітного періоду, на який припадає дата виникнення джерела доходу. У ній вказується розмір фактичного доходу за перший місяць та розмір очікуваного (оціночного) доходу до кінця поточного року. У разі припинення існування джерела доходу протягом року сума одержаних доходів включається до складу декларації за наслідками такого календарного року, яка подається податковому органу у строки, визначені законом.

Громадяни, які займаються підприємницькою діяльністю, за умови, що їм допомагають члени сім'ї, які спільно з ними проживають, оподатковуваний доход розподіляють між собою за угодою, але частка кожного з них не може перевищувати розміру, пропорційного кількості громадян, що беруть участь у підприємницькій діяльності, якщо один з них має право на пільгове оподаткування.

Нарахування авансових та остаточних сум податку провадиться податковими органами у 15-денний строк з дня одержання декларації.

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вар тість» поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, у тому числі операції з:

передачі права власності на об'єкт застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця;

передачі об'єкта фінансового лізингу в розпорядження лізингоотримувача;

поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів автомобільним транспортом, а також міжнародних відправлень будь-яким видом транспорту на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту їх митного оформлення, а також від пункту їх митного оформлення до пункту призначення (доставки) на митній території України;

поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів (крім міжнародних відправлень) будь-яким видом транспорту (крім автомобільного) на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту проведення прикордонного контролю з їх випуску за межі державного кордону України, а також від пункту прикордонного контролю з їх впуску у межі державного кордону України до пункту їх призначення (доставки) на митній території України;

в інших випадках, визначених цим Законом;

За приписами пп. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2 ст. 7, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вар тість» платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача;

ж) ціну поставки без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника.

У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Отримання такої скарги є підставою для проведення позапланової виїзної перевірки такого постачальника для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з цього податку за такою цивільно-правовою операцією.

Підставою для нарахування податкового кредиту без отримання податкової накладної також є:

транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, за винятком тих, в яких форма встановлена міжнародними стандартами;

касові чеки, які містять суму поставлених товарів (послуг), загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера, але без визначення податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума поставлених товарів (послуг) не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку на додану вартість).

Датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а в разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Згідно пп. 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вар тість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Для банківських установ при одержані ними права власності на заставлене майно з метою подальшого продажу таке право зберігається до моменту продажу такого заставленого майна.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб'єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивачем до декларації про доходи за 9 місяців 2010 року, річної декларації про доходи за 2010 рік були включені валові витрати на загальну суму 193850,00 грн. на придбання товарів у підприємств ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй».

Крім того, позивачем задекларовано податкового кредиту по податку на додану вартість у сумі 28418,12 грн. по господарських операціях з ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй».

Судом встановлено, що позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «КФ Сервіс Комплект» без укладення договору з придбання піску будівельного.

На виконання зазначених домовленостей ТОВ «КФ Сервіс Комплект» на загальну суму 133850,00 грн. в тому числі ПДВ у розмірі 22308,00 грн. виписало позивачу податкові накладні від 21.07.2010 №236007, від 30.07.2010, видаткові накладні від 21.07.2010 №536007, від 30.07.2010 №545289 та рахунки на зазначену суму.

Позивач розрахувався за товар у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ТОВ «КФ Сервіс Комплект», згідно платіжних доручень від 20.07.2010 №24, від 12.08.2010 №25.

Судом встановлено, що позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «СК «Ново-Строй» без укладення договору з придбання піску будівельного.

На виконання зазначених домовленостей ТОВ «СК «Ново-Строй» на загальну суму 60000,00 грн. в тому числі ПДВ у розмірі 10000,00 грн. виписало позивачу податкову накладну від 13.07.2010 №310010, видаткову накладну від 13.07.2010 №310010 та рахунок на зазначену суму.

Позивач розрахувався за товар у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ТОВ «СК «Ново-Строй», згідно платіжного доручення від 09.07.2010 №23.

Всі вищевказані документи наявні в матеріалах справи.

Відповідач стверджує, що підтвердити факт реальності операцій поставки товару від ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй» позивачу не має можливості, оскільки до перевірки не надано товарно-транспортних накладних.

В обґрунтування твердження про необхідність документального оформлення факту транспортування товару від ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй» до позивача, відповідач посилається на вимоги Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568.

Згідно із преамбулою зазначених Правил, Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила) визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників.

Відтак, ці Правила регламентують взаємовідносини між перевізниками з одного боку та вантажовідправниками і вантажоодержувачами з іншого боку, і не підлягають обов'язковому застосуванню в разі транспортування вантажу транспортом постачальника або покупця товару.

З наведених підстав, суд вважає безпідставним посилання відповідача на вимоги Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, оскільки регламентовані ними відносини різняться із відносинами, які склалися між позивачем та його контрагентами - ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй».

В обґрунтування висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства відповідач в Акті перевірки посилається на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «СК «Ново-Строй», згідно якого ТОВ «СК «Ново-Строй» має стан «16» - припинено, ліквідовано, знято з обліку. ТОВ «СК «Ново-Строй» визнано банкрутом згідно рішення господарського суду Донецької області по спра ві №5/24Б від 06.09.2011. ТОВ «СК «Ново-Строй» був зареєстрований платником ПДВ, свідоцтво про ре єстрацію платника податку на додану вартість від 27.08.2009 № 100242727, видане ДПІ у Київському районі м. Донецька Донецької області ДПС анульовано 06.09.2011, ліквідація банкрута. Згідно податкових декларацій з ПДВ по взаємовідносинам з позивачем податкові зобов'язання з ПДВ за липень 2010 року відсутні.

Також, відповідач посилається на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «КФ Сервіс Комплект», згідно якого ТОВ «КФ Сервіс Комплект» припинено та зня то з обліку. Ухвалою господарського суду Донецької області від 06.12.2010 порушено справу про банкрутство відносно ТОВ «КФ Сервіс Комплект». Фахівцями відділу перевірок платників податків управління подат кового контролю юридичних осіб ДПІ у Київському районі м. Донецька здійснено вихід на юридичну адресу підприємства з метою провести позапланову перевірку. Складено акт про відсутність ТОВ «КФ Сервіс Комплект» за юридичною адресою. До відділу податкової міліції ДПІ у Київському районі м. Донецька направ лено запит на встановлення місцезнаходження підприємства від 23.12.10. 05.01.11 отримано відповідь про не встановлення місця знаходження ТОВ «КФ Сервіс Комплект». Ухвалою Господарського суду Донецької об ласті від 16.06.2011 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ «КФ Сервіс Комплект», юри дичну особу - банкрута ліквідовано. 21.06.2011 з Управління державної реєстрації Донецької міської ради надійшли відомості про внесення 20.06.2011 до ЄДР запису №8031330 про державну реєстрацію припинення юридичної особи у зв'язку з визнанням її банкрутом. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 27.01.2009 №100162489, виданого ДПІ у Київському районі м. До нецька, був зареєстрований платником ПДВ з 27.01.2009 по 16.06.2011. Згідно податкових декларацій з ПДВ по взаємовідносинам з позивачем податкові зобов'язання з ПДВ за липень 2010 року відсутні.

Суд зазначає, що зазначені акти перевірок фактично не є перевірками діяльності ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй» по взаємовідносинах з позивачем. Зазначені акти складені на підставі даних, які містяться в інформаційних базах податкової інспекції, документи господарської діяльності ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй» по взаємовідносинах с позивачем не досліджувались, а висновок про наявні ознаки нікчемних угод з контрагентами зроблений на підставі відсутності підприємств за юридичною адресою на час проведення перевірки.

Суд наголошує, що відповідачем не було надано до суду обґрунтованих заперечень на позовну заяву, не було надано зазначених вище актів про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «СК «Ново-Строй» та ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та не надано будь-яких документів на підтвердження посилань викладених в Акті перевірки.

Суд зазначає, що перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне. На даний час не має будь-якого судового рішення, що надавало би оцінку взаємовідносин позивача з ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй».

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в Акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені без повного та всебічного дослідження наявної інформації.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів наявності фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним, внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентами правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду відсутні відомості щодо наявності судового рішення, яке б спростовувало факт реальності виконання договорів, укладених між позивачем та його контрагентами.

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що можливий захист порушеного права шляхом звернення до суду із позовом про визнання нікчемного правочину дійсним стосується лише нікчемних правочинів з дефектом форми та правочинів без необхідного схвалення (параграф 2 глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди між позивачем та його контрагентами порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без відповідних доказів, про відсутність реальності поставок товарів (робіт, послуг), які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності тощо, що може свідчити про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності як позивачем, так і його контрагентом - що є лише припущенням.

Крім того, відповідно до ст. 20 Податкового кодексу України органам державної податкової служби України не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобов'язань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

Отже, висновок відповідача про нікчемність укладених позивачем правочинів зроблений з огляду на діяльність його контрагентів є безпідставним та не обґрунтованим.

Відповідно до вимог податкового законодавства, особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

Судом встановлено, що ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй» в перевіряємий період мали статус платника податку на додану вартість, а відтак мали право видавати позивачу податкові накладні на підтвердження факту отримання останнім товарів, які надавались підприємствами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон України №996-ХІV) бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1., 2.2., 2.4, 2.16 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку передбачено наступне:

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Суд зазначає, що пред'явлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення операцій і, відповідно, право позивача на включення до складу податкового кредиту та валових витрат відповідних сум по операціям з ТОВ «КФ Сервіс Комплект» та ТОВ «СК «Ново-Строй».

З наведених вище підстав суд доходить висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а відтак про необхідність їх скасування.

Оскільки судом встановлено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, то і податкова вимога, складена на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Доданою до матеріалів справи квитанцією від 14.11.2014 №256 документально підтверджується факт сплати позивачем судового збору в сумі 182,70 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області №/27613/10/17-213 від 04.12.2012, яким Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 24231,25 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області №/27612/10/17-213 від 04.12.2012, яким Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 40387,50 грн., з яких 32310,00 грн. - за основним платежем, 8077,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 14.01.2012№1-17/1245/05-15-1703, якою Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 визначено суму податкового боргу у розмірі 62812,04 грн., з якої 22511,54 грн. - з податку на доходи фізичних осіб, 40300,50 грн. - з податку на додану вартість.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрований: 84313, АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві гривні 70 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль