Справа № 826/14058/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 квітня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України, начальника Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України Осипенка Р.І. про визнання протиправними рішень та бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом до Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - відповідач 1, Шевченківське РУ ГУМВС) та Начальника Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві підполковника міліції Осипенка Руслана Івановича (далі - відповідач 2, Начальник Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І.), в якому просить суд

1) визнати протиправними оскаржені ОСОБА_2 усне рішення та похідні від нього дії Шевченків ського РУ ГУМВС, якими ОСОБА_2 було позбавлено 06 березня 2014 року права на отримання 15 березня 2014 року по пошті певної інформації за переліком;

2) визнати протиправною бездіяльність Начальника Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І., щодо позбавлення ОСОБА_2 права в строк до 25 червня 2014 року отримати певної інформації на підставі судового запиту Шевченківському районному суді м. Києва від 27.03.2014р., оформленого в рамках справи № 761/27741/14;

3) визнати протиправними усні рішення та похідні від нього дії Шевченків ського РУ ГУМВС, а також бездіяльність Начальника Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І., якими ОСОБА_2 до 25.06.2014р. включно позбавлено права ознайомитися в Шевченківському районному суді м. Києва з оригіналами документів, оформлених 26 квітня 2013 року в цьому районному суді за участю дільничного інспектора міліції ОСОБА_4 та старшого дільничного інспектора міліції ОСОБА_5, що дода ні до протоколу КИ № 0152975, і позбавлено права отримати завірені копії всіх цих документів, в тому числі завіреної належним чином копії самого протоколу КИ № 0152975 та витягів із зазначених у скарзі реєстраційних журналів;

4) визнати протиправними усні рішення та похідні від нього дії Шевченківського РУ ГУМВС, внаслідок яких скаргу ОСОБА_2 було розглянуто у відсутність останньої, та не надано ОСОБА_2 для ознайомлення оригінали документів і не видані завірені копії протоколу про за тримання ОСОБА_2 16.05.2013р. у приміщенні Шевченківському районному суді м. Києва, та наступних пов'язаних із цим протоколом документів;

5) зобов'язати Начальник Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І. розглянути подану ОСОБА_2 скаргу в присутності останньої та видати ОСОБА_2 всі запитувані нею у скарзі інформацію та документи;

6) зобов'язати Начальник Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І. надати ОСОБА_2 витребовувані судовим запитом судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. документи (з урахуванням заяви позивача про зміну позовних вимог від 21.11.2014р.).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві щодо нерозгляду запиту ОСОБА_2 від 14 січня 2014 року про надання публічної інформації. Зобов'язано Шевченківське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві повторно розглянути запит ОСОБА_2 від 14 січня 2014 року відповідно до вимог чинного законодавства України та з урахуванням висновків суду. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, представник Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до відповідача із письмовим зверненням (скаргою) від 14.01.2014р., в якому посилаючись на протиправність дій старшого дільничного інспектора міліції ОСОБА_5 щодо складання відносно ОСОБА_2 26 квітня 2013 року протоколу серії КИ № 0152975 про адміністративне правопорушення за ст. 173 Кодексу про адміністративні правопорушення України, як таких, що були вчинені ним поза межами наданих йому повноважень, а також на протиправність дій працівників Шевченківського РУ ГУМВС України щодо затримання ОСОБА_2 16 травня 2013 року біля Шевченківського районного суду м. Києва, з подальшим доставленням її до чергової частини цього райвідділу ГУ МВС України. В тексті даної скарги, адресованої Начальнику Шевченківського РУ ГУМВС ОСОБА_2 також просила: 1) прийняти рішення про проведення службового розслідування по факту допущених дільничним інспектором порушень; 2) надати ОСОБА_2 інформацію та документи згідно наведеного переліку, в тому числі завірені копії деяких документів та їх оригінали - для ознайомлення з ними в приміщенні органу внутрішніх справ, а саме:

- ідентифікувати осіб, які 16 травня 2013 року заблокували для ОСОБА_2 вихід з Шевченківського районного суду м. Києва по вул. Білоруській, 13, та ідентифікувати чотирьох осіб, які біля будинку № 13 по вул. Білоруській м. Києва примусово посадили ОСОБА_2 в автомобіль марки Жигулі і доставили її о 10 год. 10 хв. до чергової частини Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві;

- ідентифікувати особу, яка здійснювала розгляд обставин щодо ОСОБА_2, як особи, доставленої до чергової частини працівниками органу внутрішніх справ і повідомити ОСОБА_2 чи проводився розгляд обставин працівниками добового наряду чи іншим працівником за дорученням начальника органу внутрішніх справ чи його заступника;

- надати відомості про внесення реєстраційних даних до журналі обліку доставлених, відвідувачів та запроше них щодо ОСОБА_2 А в разі внесення таких даних - повідомити інформацію про дату і час доставлення ОСОБА_2 до органу внутрішніх справ, про особу, яка безпосередньо доставила ОСОБА_2 до органу внутрішніх справ та про мету такого доставлення, про проміжок часу затримання ОСОБА_2 в органі внутрішніх справ. Також відомості про наявність у зазначеному журналі особистого підпису ОСОБА_2, як доставленої особи, наявність чи відсутність у такому журналі зафіксованих претензій ОСОБА_2 до працівників міліції;

- ідентифікувати посадову особу органу внутрішніх справ, яка приймала 16 травня 2013 року рішення про можли вість утримання ОСОБА_2 в черговій частині Шевченківського РУ ГУМВС без урахування висновку лікаря та рішення про можливість доставки ОСОБА_2 у спец приймальник-розподільник для осіб, підданих адміністративному арешту ГУ МВС України в м. Києві;

- інформацію чи зафіксовано в журналі реєстрації факт надання ОСОБА_2 медичної допомоги як особі, яка протягом часу з 10 год. до 13 год. утримувалася в черговій частині Шевченківського РУ ГУМВС;

- інформацію щодо фіксування в журнал інформування центрів з надання безоплатної правової допомоги затриманим, що ведеться в органах внутрішніх справ, про факт затримання ОСОБА_2, як такої, що не укладала договір з адвокатом;

- інформацію про вжиття черговим працівником райвідділу заходів щодо перевірки факту повідомлення працівником міліції, який за тримав ОСОБА_2, центру з надання безоплатної правової допомоги затриманим про таке затримання фізичної особи;

- відомості про прізвище, ім'я та по-батькові чергового працівника Шевченківського РУ ГУМВС станом на 10 год. 10 хв. 16 травня 2013 року;

- завірену копію листа начальника Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, що був направлений 20 травня 2013 року судді Шевченківського районного суду м. Києва Юзьковій О.Л. (про який ОСОБА_2 стало відомо 30 серпня 2013 року із матеріалів справи № 761/11948/13-п);

- завірену копію протоколу серії КИ № 0152975 про адміністративне правопорушення;

- завірену копію протоколу про затриман ня ОСОБА_2 16 травня 2013 року у Шевченківському районному суді м. Києва та наступних за його складанням документів;

- надати для ознайомлення в приміщенні Шевченківського РУ ГУМВС оригінали зазначених вище реєстраційних журналів, протоколу про затримання ОСОБА_2 16 травня 2013 року у Шевченківському районному суді м. Києва та документів оформлених 26 квітня 2013 року в цьому суді за участю дільничного інспектора ОСОБА_4 і зонального ОСОБА_5 в додаток до протоколу серії КИ №0 152975, з наданням такої їх завірених копій.

Подану скаргу позивач просив відповідача 2 розглянути у її присутності, про що повідомити останню письмово та за наданим номером телефону.

За результатами розгляду вказаної скарги Шевченківське РУ ГУМВС своїм листом від 06.03.2014р. вих. № 59/м-150 за підписом Заступника начальника цього райвідділу органу внутрішніх справ ОСОБА_6 повідомило ОСОБА_2, зокрема, про наступне: «В ході розгляду Вашого звернення встановлено правомірність дій ОСОБА_5, що підтверджується матеріалами справи, оскільки він діяв в межах наданих повноважень та в спосіб, визначений законом...Порушень чинного законодавства та службової дисципліни в діях ОСОБА_5 не виявлено, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2014 року по справі № 761/27108/13-а, провадженням № 2-а/761/8/2014».

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що відповідач 1 в листі від 06.03.2014р. за № 59/м-150 відмовив позивачу у наданні відомостей ідентифікуючі їх загалом як такі, що відносяться до службової інформації (тобто, інформації з обмеженим доступом), без посилання при цьому на жодну норму закону чи підзаконного акта, що визначають перелік відомостей, що становлять службову інформацію в системі органів внутрішніх справ. Також із тексту спірної відповіді Шевченківського РУ ГУМВС не вбачається відомості про розгляд та вирішення відповідачем 1 питання щодо наявності/відсутності правових підстав для надання позивачу запитуваних копій документів та оригіналів документів для ознайомлення в приміщенні органу внутрішніх справ, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996р. № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під «скаргою» в розумінні норми ч. 4 ст. 3 цього Закону є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішенням державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Вимоги до змісту, порядку оформлення і подання звернення визначені у ст. 5 зазначеного Закону.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, в силу присів норми ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Порядок розгляду звернень громадян врегульовано 19 Закону № 393/96-ВР.

Крім того, визначення поняття «публічна інформація» наведено у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI). Так, відповідно до частини першої цієї статті публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації . Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, зокрема розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до йото компетенції, передбаченої законодавством, володіти-інформацією, щодо якої зроблено запит.

Визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків.

Відповідно до змісту ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

В свою чергу види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено ст. 6 Закону № 2939-VI, що кореспондується зі ст.ст. 20 - 21 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992р. № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII).

Так, в силу положень ч. 1 і 2 ст.6 цього Закону інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше, та/або якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше (ч. 3 і 4 ст. 6 зазначеного Закону).

Також згідно із ч. 5 цієї статті Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Правий статус конфіденційної, таємної та службової інформації закріплений в статях 7, 8 і 9 Закону № 2939-VI. Зокрема, до конфіденційної інформації (ст. 7 Закону № 2939-VI) відноситься інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Зокрема, ст. 11 Закону № 2657-XII встановлено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу (тобто, відомостей чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована) без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Поряд з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України від 20.01.2012р. у справі № 1-9/2012 інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Також ст. 9 Закону № 2939-IV надано визначення поняттю «службова інформація». Так, в частині першій цієї статті зазначено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійснення контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначає, що з аналізу змісту ст. 9 та ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до службової інформації може мати місце тільки при наявності сукупності вимог передбачених частиною 2 статті 6 вищенаведеного закону.

Частина 3 цієї статті передбачає створення органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, переліку відомостей, що становлять службову інформацію.

Зокрема, в органах внутрішніх справ перелік відомостей, що становлять службову інформацію, закріплений в Наказі Міністерства внутрішніх справ України від 14.05.2012р. № 423 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України».

Водночас, за змістом ст. 10 названого Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право, зокрема: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані, зокрема: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Відповідач 1 у справі, Шевченківське РУ ГУМВС, відповідно до Закону України «Про міліцію» - є державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Статтею 3 Закону України «Про міліцію» встановлено, що діяльність міліції є гласною. Вона інформує органи влади і управління, трудові колективи, громадські організації, населення і

засоби масової інформації про свою діяльність, стан громадського порядку та заходи щодо його зміцнення. Міліція оприлюднює інформацію та, зокрема, надає інформацію на запити відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що відповідач, як розпорядник інформації, який володіє інформацією про особу зобов'язаний, зокрема, використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом.

При цьому, зі змісту скарги позивача від 14.01.2014р. судом першої інстанції встановлено, що така скарга ОСОБА_2 містить в собі одночасно елементи звернення громадянина (скарга на дії працівника міліції з вимогою про вжиття заходів по проведенню службового розслідування за фактами порушень) та запиту на інформацію (а саме: в частині прохання позивача надати їй інформацію, що стосується її особисто, та інформацію про посадових осіб державного органу, а також копії документів, які містять відомості про ОСОБА_2, що були створені та/або отримані Шевченківським РУ ГУМВС під час виконання своїх обов'язків, з пред'явленням оригіналів документів для ознайомлення). На думку суду запитувана позивачем інформація відноситься до публічної інформації та не стосувалася персональних даних фізичних осіб (конфіденційної інформації).

Порядок оформлення запитів на інформацію, що надаються розпорядникам публічної інформації, визначений в ст. 19 Закону № 2939-VI.

У відповідності до ч. 1 і 4 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. А у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк (ч. 1 і 2 ст. 21 цього ж Закону).

При цьому за приписами норми ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI встановлено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Нормами ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

При цьому за приписами норми ч. 5 цієї статті Закону № 2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовий формі, з урахуванням вимог ч. 4 цієї статті (а саме така відмова має обов'язково містити відомості про: прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату відмови; мотивовану підставу відмови; порядок оскарження відмови; підпис).

Згідно із ч. 2 цієї статті Закону № 2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з тексту відповіді вбачається, що Шевченківського РУ ГУМВС від 06.03.2014р. на скаргу ОСОБА_2 від 14.01.2014р. (копії яких наявні в матеріалах даної справи) рішення про відмову заявнику у наданні запитуваної інформації в цілому приймалося Шевченківським РУ ГУМВС фактично без дослідження змісту запитуваної публічної інформації та здійснення кваліфікації її за видами, та без врахуванням вимог ч. 7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а рішення про надання або відмову у наданні запитуваних копій документів і оригіналів певних документів для ознайомлення на місці - взагалі не приймалося.

Суду апеляційної інстанції, апелянтом також не було доведено, що запитувана позивачем службова інформація є інформацією з обмеженим доступом (в т.ч. з посиланням на відповідні пункти, оскільки містить в сукупності вимоги передбачені ст. 6, а саме: розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні; виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя).

За таких обставин, колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо прийняття рішення про відмову у надані позивачу запитуваної ним публічної інформації в повному обсязі з підстав, що наведені в листі від 06.03.2014р. № 59/м-150, без належного нормативного мотивування для такої відмови.

При цьому, оскільки відповідь на запити позивача від 14.01.2014р. (тобто про надання та/або відмова у наданні запитуваних копій та оригіналів документів) відповідачем не надано, тобто в цій частині взагалі запит позивача взагалі не розглянутий по суті, що є прямим порушенням вимог норм Закону № 2939 - VI, а тому відповідно характеризується як протиправна бездіяльність в частині нерозгляду зазначеного запиту на інформацію в частині надання документів.

Таким чином, колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині, при цьому апелянт в своїй апеляційній скарзі не зазначає які конкретно порушення норм матеріального чи процесуального права було порушено судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність на підставі ч. 2 ст. 11, п. 1 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України визнати протиправними дії відповідача 1 щодо нерозгляду запиту ОСОБА_2 від 14 січня 2014 року про надання публічної інформації та зобов'язання розглянути повторно запит позивача від 14 січня 2014 року відповідно до вимог чинного законодавства України та з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, в порушення ст. 71 КАС України відповідачем ні в суду першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції не надано доказів правомірності своїх дій та неможливості надати повну інформацію на інформаційний запит.

З огляду на вищезазначене апеляційна інстанція приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив частково позов.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону. Натомість оскаржувана Постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 09 квітня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Горбань Н.І.

Межевич М.В.