Справа № 826/14956/14
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Козлової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Іраку ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2014 у справі за адміністративним позовом Громадянина Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 448-14 від 04.09.2014 про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання повторно розглянути заяву громадянина Іраку про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2014 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що Державною міграційною службою України було безпідставно та протиправно відмовлено громадянину Іраку ОСОБА_1 у визнанні останнього біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки позивач має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у країні свого походження (Іраку) за релігійними поглядами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення № 448-14 від 04.09.2014, яким відмовлено громадянину Іраку ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позивача відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.09.2014 позивач отримав повідомлення № 93 Управління міграційної служби в м. Києві про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно повідомлення відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні його біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні. Підставою вказано рішення Державної міграційної служби України № 448-14 від 04.09.2014.

В позовній заяві, апеляційній скарзі, в заяві на статус біженця, анкеті та під час співбесіди заявник (громадянин Іраку ОСОБА_1) зробив заяву про те, що станом на теперішній час в Іраку відбуваються переслідування таких осіб як він, тобто через релігійні причини. Зокрема, після розпаду режиму мусульманські секти, шиїти та суніти почали погрожувати християнам, і родина позивача багато раз отримувала погрози зі сторони терористів, зважаючи на що вони вимушені були поїхати до Туреччини 5 місяців назад, а також брат позивача отримував погрози і вимушений був поїхати до Німеччини в 2003 році. Тобто всі християни були вимушені поїхати закордон в Європу та Азію, тому що залишатися в Іраку було небезпечно, особливо в Багдаді та Нінева, через усіх людей, що погрожують життю християн.

На переконання позивача, об'єктивну сторону таких побоювань громадянина Іраку ОСОБА_1 повернутися до країни свого походження (Іраку) підтверджують зокрема: радіо «Свобода» та інформація з сайту Міжнародного червоного хреста.

З огляду на викладене, апелянт вважає протиправним рішення Державної міграційної служби України № 448-14 від 04.09.2014 щодо відмови громадянину Іраку ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України; Кодексу адміністративного судочинства України; положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року; Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, Законом України № 3671-VI від 08.07.2011 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, з інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що останній переслідувався в Іраку за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Позивачем не надано жодних конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1.

Твердження апелянта щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими, а наявність конвенційних ознак є його особистим припущенням.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду позивача, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення у країну громадянської належності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час дослідження наявних матеріалів справи простежується основна мета звернення позивача за захистом, а саме - легалізація на території України.

Проте вказаний намір позивача (легалізація на території України) немає нічого спільного з підставами, за яких іноземця може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наявних у справі доказів позивач при першому звернені до міграційної служби 19.03.2012 при заповнені анкети про визнання біженцем повідомляв несправжні імена свого батька (ОСОБА_2) та діда (ОСОБА_3), з яких частково складається його повне ім'я, а також дату народження - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Тобто, позивач фактично видавав себе за іншу особу, коли у заяві до Головного управління ДМС України в м. Києві від 08.05.2014 повідомив, що він насправді ОСОБА_1 та дата його народження ІНФОРМАЦІЯ_1.

08.05.2014 позивачем до Головного управління ДМС України в м. Києві подано заяву про зміну анкетних даних (а.с. 109).

13.05.2014 прийнято наказ Головним управлінням ДМС України в м. Києві № 236 «Про внесення змін до установчих документів шукача захисту гр. Іраку ОСОБА_1.

Відповідно до особової справи позивача, останній є громадянином Іраку, народився в м. Багдад, неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - християнин. За словами позивача, він залишив Ірак 01.12.2002 нелегально на автомобілі та потрапив до Туреччини, де перебував приблизно два тижні.

До України позивач прибув нелегально 08.01.2003 автомобілем. Місце перетину кордону не знає. Виходячи з протоколів співбесід заявник розповів, що він разом з братом мешкали в місті Багдад. Крім цього, заявник стверджує, що у 2000 році йому виповнилось 18 років та він, як військовозобов'язаний, мав служити 3 роки в армії Іраку. Останній зазначає, що у травні 2000 року, до його будинку приїхав адміністратор району Баладдіят, і повідомив, що через декілька днів, заявник повинен з'явитися до призовної дільниці для проходження військової служби, проте як останній проігнорував його наказ. Зі слів позивача, приблизно через тиждень до його будинку знову навідався адміністратор та наголосив, щоб він протягом тижня прийшов до призовної дільниці, і, якщо не прийде, то у нього будуть неприємності. Зазначене позивачу не сподобалось і коли адміністратор прийшов до нього наступного разу, він почав йому погрожувати, вдарив адміністратора в обличчя, після чого позивач одразу втік до свого дядька, якій мешкав в місті Амбар. Також при співбесіді заявник зазначив, що перебував у дядька приблизно рік, а коли стало відомо, що незабаром почнеться війна, вирішив тікати з Іраку. Крім того заявник повідомив, що через декілька днів він виїхав до міста Арбель, де познайомився з чоловіком, який за 3000 у.о. мав доправити його до Німеччини, де у нього проживає рідній брат, але в результаті перевізник його ошукав і він опинився на території України.

Всі зазначені події, наведені позивачем при співбесіді, були ретельно проаналізовані та об'єктивно оцінені органом міграційної служби. В якості вихідних даних була взята інформація, надана позивачем в заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та факти які він зазначив під час співбесід.

Під час співбесіди на питання щодо причини звернення до міграційної служби позивач відповів: «мені потрібен статус біженця для того щоб у мене була можливість одружитися та легально працювати на території України». Окрім цього, необхідно зауважити, що виїхавши з Іраку, заявник два тижні перебував на території Туреччини, проте як за захистом у Туреччині не звернувся, оскільки цілеспрямовано намагався потрапити до Німеччини, де мешкає його рідний брат. Тобто цілком очевидно, що позивач є ніким іншим, як економічним мігрантом.

Позивач не зміг навести та надати підтверджуючі докази щодо його переслідування на території Іраку, зважаючи на що - громадянин Іраку ОСОБА_1 не має відношення до статусу «біженця», а також позивач не навів будь-яких прикладів щодо його особистого переслідування або застосування до нього нелюдської поведінки, тортур, заходів із погрозами власному життю та інших елементів, які відповідають поняттю «додаткового захисту».

Крім того, у разі реального побоювання позивача повернутися у країну свого походження (Ірак), останній мав би звернутися за своїм захистом як біженця ще з моменту прибуття на територію Туреччини - в 2002 році, на території якої перебував два тижні, проте як останній протиправно (без отримання статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту) перебував на території Туреччини, а згодом (з 2003 року) і на території України.

Колегія суддів вважає, що позивачем ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі не надано жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого походження, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів. З огляду на анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколів співбесід, наявних в матеріалах справи, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що державні органи та політичні, релігійні, військові, етнічні, громадські організації не загрожували життю позивача, жодних доказів того, що позивач був членом релігійної, військової чи громадської організації суду останнім не надано, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав, а тому не може вважатися жертвою переслідувань за законодавчими чи конвенційними ознаками.

Крім того, справи за позовами апелянта (із зміненими анкетними даними) до міграційної служби щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неодноразово переглядались судами ще з 2003 року.

За результатами розгляду позовів приймались судові рішення, однак в даних рішеннях досліджувались одні і ті ж самі обставини, позивачем не наводились нові обставин, які б вказували про можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства відмовлено у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

З урахуванням вище викладеного та приписів ст. 159 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Іраку ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено: 07.04.2015.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

.

Головуючий суддя Кучма А.Ю.

Судді: Аліменко В.О.

Безименна Н.В.