Справа № 815/7250/14
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/7250/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю: апелянта - ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Кононєнко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.02.2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.11.2014 року № 627-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Вимушений був покинути країну походження, оскільки працював в національній поліції Афганістану та у зв'язку із родом заняття позивач отримував на свою адресу погрози зі сторони представників військових угрупувань - талібан. Позивач вказує на те, що його змушували приєднатись до талібів та співпрацювати з ними.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.02.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У зв'язку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, за національністю - таджик, за віросповіданням - іслам, мусульманин-суніт (а.с.50).

Як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином Афганістану ОСОБА_1 (а.с.69-73), до України позивач прибув 06.02.2012 року, пішки перетнувши кордон. Дозволу на в'їзд до України позивач не мав.

На запитання про причини виїзду з країни походження позивач відповів, що після закінчення ліцею йому запропонували пройти курси урду-мілі. Закінчив курси в листопаді 2011 р. Почав працювати в поліції та як рядовий співробітник був призначений на роботу в пр. Бадахшан, м. Файзобад. Позивач супроводжував вантаж, в основному це були продукти харчування, працював у групі супроводу. Однак, в країні було дуже небезпечно. Позивач зазначає, що його батькові почали пропонувати віддати його талібам та почали погрожувати. Коли позивач розповів це на роботі, допомагати йому відмовились.

При співбесіді з працівниками міграційної служби ОСОБА_1 зазначив, що він з багатодітної родини, близькі родичі позивача: батько, мати, шість сестер та чотири брати залишились проживати на території Афганістану та не змінили свого місця постійного проживання з моменту виїзду позивача з Афганістану.

ОСОБА_1 зазначив, що випадок переслідування, який його вразив найбільше - це декілька разів його зупиняли та відбирали товар.

На запитання працівника міграційної служби: «Чого ви найбільше боїтеся при поверненні на батьківщину та що сталося, якби Ви не виїхали?», позивач відповів: «там небезпечно, економічно важко», «мені треба допомагати батькові кормити родину» (а.с.73).

На запитання представника міграційної служби під час анкетування, чи зазнавав позивач фізичного насильства, він повідомив, що до нього насильство ніколи не застосовувалося.

Також, судами обох інстанцій встановлено, що 23 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.48-49).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 07.08.2014 року ODS №12/94 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.95-105), обґрунтовуючи його тим, що за матеріалами особової справи заявника, щодо нього не вчинялося жодних обмежень, заснованих на ознаках раси, кольору шкіри, родового, національного чи етнічного походження, тобто позивач не зазнав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В висновку, орган міграційної служби зазначив, що виїзд з країни позивача був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя.

Тому, рішенням Державної міграційної служби України від 21 листопада 2014 року №627-14 (а.с.38) підтриманий вище зазначений висновок та було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо обґрунтованості рішення Державної Міграційної Служби України від 21.11.2014 року № 627-14, колегія суддів погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду №1 від 25.06.2009 р. вказано наступне: Судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року і Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Але таких ознак позивач не мав, тому що до жодної партії відношення не мав, переслідування збоку країни до нього не надходили.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа - вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і ви яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на і території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його.

Більш того, не знайшли свого підтвердження й доводи позивача відносно того, що він був вимушений покинути країну походження, оскільки працював в національній поліції Афганістану та у зв'язку із родом заняття позивач отримував на свою адресу погрози зі сторони представників військових угрупувань - талібан.

Також, згідно анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 50-54) та копії реєстраційного листка на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 60-63) відомості щодо найменування підприємства (установи) та посади, яку займав ОСОБА_1 - відсутні.

Крім того, в графі 19 реєстраційного листка на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 61) ОСОБА_1 зазначено, що професіями не володіє.

На запитання працівника міграційної служби «Ким ви працювали в країні постійного проживання протягом останніх 10 років?» позивач відповів «допомагав батькові» (а.с. 70).

Виходячи з цього судова колегія, як і суд першої інстанції вважає, що відомості при анкетуванні позивача містять суперечності.

Крім того, анкетні дані позивача свідчать про те, що виїзд з країни позивача був обумовлений економічними проблемами позивача, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя.

Колегія суддів також звертає увагу на тому, що в адміністративному позові та в анкетах позивача зазначено, що його переслідування почались, коли він почав працювати в поліції - після закінчення курсів урду-мілі в листопаді 2011 році, при цьому, як вбачається з матеріалів справи вже в травні 2011 року ним здійснювались заходи відносно залишення країни походження - Афганістану, про що свідчить запрошення на отримання візових документів для в'їзду в Україну, видане 23.05.2011 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області (а.с. 78).

Враховуючи зазначене, судова колегія доходить висновку, що обставини, на які посилається позивач, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не вбачається підстав щодо загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження.

З огляду на викладене апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, зазначених у рішенні суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195,196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.02.2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 06.04.2015 року.

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик