Справа № 807/246/14
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 р. Справа № 876/3725/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дяковича В.П.,

суддів: Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

представника відповідача Гавдик О.Б.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 березня 2014 року по справі № 807/246/14 за позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці про визнання неправомірним рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, яким просив визнати недійсним рішення керівництва Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці №4/4333 від 06.11.2013 року про відмову йому у наданні статусу учасника бойових дій та зобов'язати відповідача визнати його учасником бойових дій та видати йому посвідчення встановленого зразка; період перебування у Вірменській РСР при обчисленні вислуги років провести із розрахунку один місяць за три місяці.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 березня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

ОСОБА_2 постанову суду першої інстанції оскаржив, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить її скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задоволити повністю.

В апеляційній скарзі покликається на те, що в період з 05 березня по 04 червня 1989 року, згідно наказу начальника Могильовської середньої спеціальної школи транспортної міліції МВС СРСР № 71 від 03.03.1989 року, його було відряджено в м. Сісіан Вірменської РСР для виконання спеціального завдання з врегулювання міжнародного конфлікту в районі надзвичайного стану та захисту населення де перебував протягом 92-х діб. В цей час там відбувався Нагірно-Карабаський конфлікт між азербайджанським та вірменським населенням, для подолання якого і були введені збройні сили та підрозділи МВС СРСР. Вказує, що під час проходження служби в Вірменській РСР ним в бойовій екіпіровці, зі зброєю та правом на її застосування, виконувалися завдання по охороні державних установ, захисту мирного населення вірменської національності на блок-постах від можливих збройних нападів та насилля з боку конфліктуючих сторін. Також, в складі слідчо-оперативної групи бригади МВС СРСР, яка займалась розкриттям злочинів скоєних на ґрунті неприязних відносин, залучався для затримання підозрюваних осіб та проведення по місцю їх проживання обшуків з метою вилучення зброї, вибухівки та інших речових доказів.

В судовому засіданні представник відповідача надала пояснення та заперечила проти доводів апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з ч.4 ст. 196 КАС України.

Суд, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, ОСОБА_2 04 вересня 2013 року подав до Управління МВС України на Львівській залізниці рапорт про визнання його учасником бойових дій разом з необхідним пакетом документів, який підтверджує факт відрядження його для проходження служби в МВС Вірменії, а саме в м. Сісіан у 1989 році.

Так, зокрема, в період з 05 березня по 04 червня 1989 року, згідно наказу начальника Могильовської середньої спеціальної школи транспортної міліції МВС СРСР № 71 від 03.03.1989 року, позивача було відряджено в м. Сісіан Вірменської РСР для виконання спеціального завдання з врегулювання міжнародного конфлікту в районі надзвичайного стану та захисту населення де перебував протягом 92-х діб. В цей час там відбувався Нагірно-Карабаський конфлікт між азербайджанським та вірменським населенням, для подолання якого і були введені збройні сили та підрозділи МВС СРСР.

Листом керівництва УМВС України на Львівській залізниці №4/4333 від 06.11.2013 року позивачу було відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 року в якій Вірменська РСР відсутня в переліку держав, де проходили бойові дії.

Згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються працівники, які за рішеннями Уряду колишнього Союзу РСР працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, і якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту). Перелік таких держав та періодів бойових дій на їх території затверджені постановою КМ України від 08 лютого 1994 року № 63. Такі країни, як: Союз РСР, Азербайджанська РСР, Вірменська РСР та Грузинська РСР в даний перелік не входить. У переліку постанови КМ України № 63 від 08.02.1994 року є графа: інші країни - після грудня 1979 року - 6 (примітка), де сказано, що Генеральним Штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний Штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією.

Також, необхідно зазначити, що Україна не є правонаступником СРСР, за рішенням уряду якого позивача в період з 05.03.1989 року по 04.06.1989 роки згідно наказу начальника Могильовської середньої спеціальної школи транспортної міліції МВС СРСР № 71 від 03.03.1989 року, був відряджений в м. Сісіан Вірменської РСР для виконання завдання з врегулювання міжнародного конфлікту в районі надзвичайного стану та захисту населення. Воєнний час та надзвичайний час оголошується згідно з чинним законодавством відповідної країни.

Судом встановлено, що на території Вірменської РСР у вказаний період проходження служби позивачем воєнний час не оголошувався.

Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" №1545-ХІІ від 12.09.1991року, було встановлено, що "до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України", це ж саме підтверджується і Законом України "Про правонаступництво України" №1543-ХІІ від 12.09.1991року. Тобто, до моменту введення в дію Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме з 01.01.1994 року (відповідно до Постанови ВРУ №3552-ХІІ від 22.10.1993року), на території України діяли акти законодавства Союзу РСР, відповідно до яких позивач не мав права на визнання його учасником бойових дій та на отримання посвідчення встановленого зразка. А після прийняття зазначеного Закону, позивач не отримав такого права в зв'язку з тим, що відповідно до Конституції України, дія даного Закону почалась з 22.10.1993 року і не має зворотної дії в часі.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач не брав участі в бойових діях у воєнний час на території держав, які вказані в Переліку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 року № 63, то позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дір бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, приймаючи рішення по суті спірних правовідносин.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 березня 2014 року по справі № 807/246/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич