Справа № 810/1039/15
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року 810/1039/15

приміщення суду за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 26,

час прийняття постанови : 13 год. 00 хв.

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лиска І.Г. ,

при секретарі судового засідання Васковець М.С., за участю позивача, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 з позовом до Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 1 грудня 2014 року №.

У обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі Акту позапланової невиїзної перевірки №647/17- 1/НОМЕР_1 від 21.11.2014 року Миронівською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Київській області 01 грудня 2014 року було прийнято податкове повідомлення-рішення № .

Зазначив, що висновки Акту перевірки є безпідставними, а саме акт складений без з'ясування та дослідження усіх обставин, оскільки відносини з контрагентами мали реальний характер - товар поставлений у повному обсязі, оплачений і реалізований у подальшому позивачем. Як стверджує позивач, реальність господарських операцій з контрагентами підтверджується первинними бухгалтерськими та іншими документами.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, від відшкодування судових витрат відмовився.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, відзив на позов не надав, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, явку своїх представників в судове засідання не забезпечив.

Судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши позивача, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2014 року на підставі службового посвідчення серії НОМЕР_2, виданого 26.10.2012 року Миронівською МДПІ ОСОБА_3 -ГДРІ сектору КПР Відділу доходів і зборів з фізичних осіб Миронівської ОДПІ, згідно із п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами і доповненнями, відповідачем проведено позапланову невиїзну документальну перевірку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності , достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період діяльності з 01.02.2013 року по 30.11.2013.

За результатами перевірки складено Акт від 21.11.2014 року №647/17-1/НОМЕР_1 «Про результати проведення позапланової невиїзної перевірки суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.02.2013 року по 31.05.2013року та з 01.10.2013 року по 30.11.2013 року» .

Згідно висновків акту перевірки: Перевіркою встановлено відсутність поставок товарів та укладання угод з метою настання реальних наслідків. В зв'язку з тим, що угоди поставки є нікчемними , нікчемний правочин є недійсний в силу закону, такий нікчемний правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В даному випадку відсутні як база, так і об'єкт оподаткування податком на додану вартість. Останнє в свою чергу свідчить про відсутність наміру створення правових наслідків, тобто такі угоди носять фіктивний характер і порушують п. 185.1 , ст.. 185, п. 187.1, п. 198.2, п. 198.3 , п. 198.6 cт. 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2756-VI із змінами та доповненнями, та як наслідок встановлено завищення податкового кредиту в загальній сумі на 106728 грн. 75 коп.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на аналізі Актів перевірки Світловодської ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській області №160/2200/38246328 від 06.06.2014 року, №32/2200/37624342 від 14.07.2017 року та №33/2200/373 77179 від 14.07.2014 року щодо проведених перевірок ТОВ «Нафто-Сервіс плюс», ТОВ «Константа -Імпекс» та ПП «Леварго».

Крім того, податковим органом було використано інформацію з автоматизованих інформаційних систем : ІС «Податковий блок», режим «Система співставлення податкового зобов'язання та податкового кредиту в розрізі контрагентів» ; податкові декларації з податку на додану вартість позивача та розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за лютий-травень та жовтень - листопад 2013 року; договори поставки, товаро-транспортні накладні.

На підставі аналізу зазначених документів відповідач прийшов до висновку, що договори укладені позивачем з ТОВ «Нафто-Сервіс плюс», ТОВ «Константа -Імпекс» та ПП «Левагро» є нікчемними, не є реальним, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

З огляду на вказане, надані до перевірки первинно-бухгалтерські документи позивача не взято до уваги, що в свою чергу призвело до встановлення недостатнього документального підтвердження виконання умов за договорами , та, як наслідок, призвело до встановлення відповідачем порушень формування позивачем податкового кредиту по податку на додану вартість.

9 грудня 2014 року Миронівською ОДПІ прийнято податкове повідомлення - рішення № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 106728, 75 грн. - основного платежу та 26282, 18грн. - штрафних фінансових санкцій.

Позивач вважає вказане податкове повідомлення-рішення № від 09.12.2014 року такими, що суперечить вимогам чинного податкового законодавства, а тому оскаржив його, звернувшись із даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд звертає увагу на таке.

ОСОБА_2, зареєстрований як фізична особа - підприємець Богуславською районною державною адміністрацією Київської області 30 серпня 2010року, основний вид діяльності: роздрібна торгівля пальним для двигунів внутрішнього згорання спеціалізованими підприємствами торгівлі.

В ході перевірки та у судовому засіданні встановлено, що у період лютий-травень та жовтень-листопад 2013 року позивач здійснював фінансово-господарські взаємовідносини із ТОВ «Константа -Імпекс», ПП «Левагро» та ТОВ «Нафто-Сервіс плюс».

ПП «Левагро» зареєстроване як юридичну особу 19.07.2012 року та з 1 вересня 2012 року є платником податку на додану вартість, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Серії АГ №976013 та Свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість НБ №285722.

ТОВ «Нафто-Сервіс плюс» зареєстроване як юридичну особу 06.12.2010 року та з 26.08.2011 року є платником податку на додану вартість, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Серії ААБ №605230 та Свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість НБ №139948.

ТОВ «Константа -Імпекс» зареєстроване як юридичну особу 29.03.2011 року та з 19 травня 2011 року є платником податку на додану вартість, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Серії ААВ №524303 та Свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість НБ №139928.

Як встановлено судом, між Приватним підприємством «Левагро» та позивачем 23 жовтня 2013 року було укладено Договір №10-05Л купівлі-продажу нафтопродуктів, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, іменовані надалі-Товар, відповідно до умов цього Договору й Додатків до нього.

Номенклатура, кількість й ціна товару, визначаються сторонами в рахунку-фактурі до цього Договору, загальна сума Договору складає 12000000 грн.

За результатами вказаного договору було складено: Рахунок - фактура №СФ-0000008 від 21.10.2013 року на суму 99890 грн., видаткова накладна №РН 0000008 від 22.10.2013 року на суму 99890 грн. податкова накладна №7 від 22.10.2013 року на суму 99890 грн. (ПДВ-16648, 33 грн.).

Позивачем було придбано у ПП «Леварго» Бензин А-92 згідно вказаного договору та сплачено за нього 99980 грн., що підтверджується платіжним дорученням №154 від 23.10.2013 року.

Суми сплаченого податку на додану вартість у складі ціни придбаного бензину включені позивачем до складу податкового кредиту відповідного періоду .

Як встановлено судом, між ТОВ «Константа-Імпекс» та позивачем 21січня 2013року було укладено Договір №01-21 К купівлі-продажу нафтопродуктів, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, іменовані надалі-Товар, відповідно до умов цього Договору й Додатків до нього.

Номенклатура, кількість й ціна товару, визначаються сторонами в рахунку-фактурі до цього Договору, загальна сума Договору складає 12000000 грн.

За результатами вказаного договору було складено: Рахунок - фактура №СФ-0000020 від 21.01.2013 року на суму 62661 грн., видаткова накладна №РН 0000018 від 21.01.2013 року на суму 62661 грн. та податкова накладна №20 від 21.01.2013 року на суму 62661 грн. (ПДВ 10443, 50грн), товарно-транспортна накладна №18 від 21.01.2013 року Рахунок -фактура №СФ-0000042 від 07.02.2013 року на суму 128338 грн., видаткова накладна №РН 0000034 від 07.02.2013 року на суму 128338 грн. та податкова накладна №8 від 07.02.2013року на суму 128338грн. (ПДВ 21389, 67 грн) , товарно-траснпортна накладна №32 від 07.02.2013 року; Рахунок -фактура №СФ-0000066 від 28.02.2013 року на суму 42750 грн., видаткова накладна №РН 0000055 від 28.02.2013 року на суму 42750 грн. та податкова накладна №33 від 28.02.2013 року на суму 42750грн. (ПДВ 7125 грн.) , товарно-траснпортна накладна №52/1 від 28.02.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000073 від 04.03.2013 року на суму 116763 грн, видаткова накладна №РН 0000060 від 04.03.2013 року на суму 116763грн та податкова накладна №6 від 04.03.2013 року на суму 116763 грн. (ПДВ 19460, 50 грн.), товарно-траснпортна накладна №55 від 04.03.2013 року; Рахунок -фактура №СФ-0000107 від 17.04.2013 року на суму 95346 грн., видаткова накладна №РН 00000107 від 17.04.2013 року на суму 95346 грн. та податкова накладна №23 від 17.04.2013 року на суму 95346 грн. (ПДВ 15891 грн.) , товарно-траснпортна накладна №100 від 17.04.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000193 від 06.06.2013 року на суму 59115грн, видаткова накладна №РН 00000164 від 06.06.2013 року на суму 59115грн та податкова накладна №14 від 06.06.2013 року на суму 59115 грн. (ПДВ 9852, 50 грн.), товарно-траснпортна накладна №149 від 06.06.2013 року ; Рахунок - фактура №СФ-0000222 від 26.06.2013 року на суму 59596грн, видаткова накладна №РН 00000187 від 26.06.2013 року на суму 59596 грн. та податкова накладна №40 від 26.06.2013 року на суму 59596 грн. (ПДВ 9932, 75 грн.), товарно-траснпортна накладна №166/1 від 26.06.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000479 від 04.11.2013 року на суму 112345грн, видаткова накладна №РН 00000400 від 05.11.2013 року на суму 112345 грн. та податкова накладна №17 від 05.11.2013 року на суму 112345 грн. (ПДВ 18724, 17 грн.), товарно-траснпортна накладна № 328/2 від 5.11.2013 року та №328/1 від 05.11.2013 року .

Позивачем було придбано у ТОВ «Константа-Імпекс» нафтопродукти та сплачено за них кошти, що підтверджується платіжними дорученнями №10 від 21.01.2013 року на суму 5800 грн, №14 від 25.01.2013 року на суму 17800 грн, №13 від 29.01.2013 року на суму 13700 грн., №16 від 01.02.2013 року на суму 10500 грн, №17 від 04.02.2013 року на суму 19000 грн, №21 від 08.02.2013 року на суму 9500 грн, №22 від 11.02.2013 року на суму 14350 грн., №22 від 13.02.2013 року на суму 10000грн, №31 від 20.02.2013 року на суму 29500 грн, №33 від 26.02.2013 року на суму 29000грн, №33 від 28.02.2013 року на суму 32000 грн, №34 від 01.03.2013 року на суму 9600 грн, №34 від 04.03.2013 року на суму 7000 грн, №35 від 06.03.2013 року на суму 21400 грн. №42 від 14.03.2013 року на суму 5100 грн. , №47 від 20.03.2013 року на суму 49000 грн, №59 від 29.03.2013 року на суму 5800 грн, №55 від 05.04.2013 року на суму 16000грн., № 55 від 15.04.2013 року на суму 49000 грн, №48 від 26.03.2013 року на суму 27000грн, №49 від 29.03.2013 року на суму 6000грн., №56 від 11.04.2013 року на суму 6000 грен, №68 віл 29.04.2013 року на суму 11000 грн, №69 від 29.04.2013 року на суму 29000грн, №68 від 13.05.2013 року на суму 16000 грн., №85 від 18.06.2013 року на суму 38000 грн., №92 від 26.06.2013 року на сум 21115 грн, №118 від 19.07.2013 року на суму 9596 грн., №117 від 15.08.2013 року на суму 20000грн, №69 від 01.08.2013 року на сум у30000 грн, №162 від 07.11.2013 року на суму 112345 грн.

Суми сплаченого податку на додану вартість у складі ціни придбаних нафтопродуктів включені позивачем до складу податкового кредиту відповідного періоду .

Як встановлено судом, між ТОВ «Нафто-Сервіс Плюс» та позивачем 25 квітня 2013року було укладено Договір №04-64 Н купівлі-продажу нафтопродуктів, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, іменовані надалі-Товар, відповідно до умов цього Договору й Додатків до нього.

Номенклатура, кількість й ціна товару, визначаються сторонами в рахунку-фактурі до цього Договору, загальна сума Договору складає 120000000 грн.

За результатами вказаного договору було складено: Рахунок - фактура №СФ-0000106 від 25.04.2013 року на суму 15450грн, видаткова накладна №РН 00000116 від 26.04.2013 року на суму 15450 грн. та податкова накладна №33 від 26.04.2013 року на суму 15450 грн. (ПДВ 2575 грн), товарно-траснпортна накладна №105від 26.04.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000120 від 30.04.2013 року на суму 29280грн, видаткова накладна №РН 00000125 від 30.04.2013 року на суму 29280 грн. та податкова накладна №43 від 30.04.2013 року на суму 29280 грн. (ПДВ 4880 грн), товарно-траснпортна накладна № 113 від 30.04.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000124 від 20.05.2013 року на суму 71181грн, видаткова накладна №РН 00000134 від 20.05.2013 року на суму 71181грн та податкова накладна №4 від 20.05.2013 року на суму 71181 грн. (ПДВ 11863, 50 грн), товарно-траснпортна накладна №117від 20.05.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000139 від 31.05.2013 року на суму 29700грн, видаткова накладна №РН 00000148 від 31.05.2013 року на суму 29700 грн. та податкова накладна №28 від 3105.2013 року на суму 29700 грн. (ПДВ 4950 грн), товарно-траснпортна накладна № 136 від 31.05.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000170 від 25.06.2013 року на суму 19500грн, видаткова накладна №РН 00000179 від 25.06.2013 року на суму 19500 грн. та податкова накладна №30 від 25.06.2013 року на суму 19500 грн. (ПДВ 3250 грн.), товарно-траснпортна накладна №160/1 від 25.06.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000171 від 26.06.2013 року на суму 40365грн, видаткова накладна №РН 00000180 від 26.06.2013 року на суму 40365 грн. та податкова накладна №33 від 26.06.2013 року на суму 40365 грн. (ПДВ 6727, 50 грн.), товарно-транспортна накладна №165 від 26.06.2013 року; Рахунок - фактура №СФ-0000344 від 11.10.2013 року на суму 51900грн, видаткова накладна №РН 00000350 від 11.10.2013 року на суму 51900грн та податкова накладна №31 від 11.10.2014 року на суму 51900 грн. (ПДВ 8650 грн.), товарно-траснпортна накладна №309 від 11.10.2013 року

Позивачем було придбано у ТОВ «Нафта-Сервіс плюс» нафтопродукти та сплачено за них кошти , що підтверджується платіжними дорученнями №74 від 25.05.2013 року на суму 32000грн, №76 від 31.05.2013 року на сум 24004 грн, №84 від 06.06.2013 року на суму 12000 грн, №85 від 10.06.2013 року на суму 12000 грн, №86 від 13.06.2013 року на суму 15000 грн, №93 від 27.06.2013 року на суму 3885 грн, №94 від 01.07.2013 року на суму 11000 грн, №96 від 08.07.2013 року на суму 35000грн, №100 від 12.07.2013 року на суму 4000грн., №108 від 25.07.2013 року на суму 10000грн, №107 від 25.07.2013 року на суму 10000грн., №109 від 29.07.2013 року на суму 21000 грн, №115 від 07.07.2013 року на суму 15586 грн, №147 від 11.10.2013 року на суму 51900 грн.

Придбані у зазначених вище контрагентів нафтопродукти були реалізовані кінцевим споживачам позивачем на АЗС, на якій він здійснює господарську діяльність, на підтвердження чого ним були надані суду Z звіти та касові чеки.

Суми сплаченого податку на додану вартість у складі ціни придбаного бензину включені позивачем до складу податкового кредиту відповідного періоду .

Щодо висновку податкового органу про недійсність (нікчемність) правочинів, укладених позивачем з ТОВ «Константа -Імпекс», ПП «Левагро» та ТОВ «Нафто-Сервіс плюс» суд зазначає наступне.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

В свою чергу, згідно частини першої статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно частини другої статті 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що основною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, що встановлена саме законом, а не актом перевірки податкового органу, адже лише нормою закону має бути встановлено, що правочин є нікчемним.

Зокрема частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною першою статті 224 Цивільного кодексу України, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Відповідно до частини другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Частиною першою зазначеної правової норми визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Також, Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що нікчемними правочинами, які порушують публічний порядок, визначені статтею 228 Цивільного кодексу України, є: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема є: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режими вилучення з обігу або обмеження в обігу об'єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.

Жодних вироків чи рішень судів відповідач суду не надав.

Тобто, підстави нікчемності правочину встановлюються саме законом, а недійсність правочину виключно рішенням суду, а не актами податкових перевірок на власний розсуд.

Судом встановлено, що Договори, укладені позивачем з ТОВ «Константа -Імпекс», ПП «Левагро» та ТОВ «Нафто-Сервіс плюс» є правочинами, спрямованими на реальне настання правових наслідків та досягнення реальних цілей, обумовлених ними, укладений з дотриманням всіх інших вимог, необхідних для чинності правочину згідно ст. 203 Цивільного кодексу України.

На день розгляду справи жодних рішень щодо визнання судом договорів недійсними, фіктивними - не існує. Позивач уклав договори для отримання реального результату, такий результат був досягнутий, усі первинні документи є в наявності, отже оспорювані правочини не можуть бути визнані фіктивними.

Таким чином, у зв'язку з викладеним вище висновок про недійсність (нікчемність) Договорів укладених позивачем з ТОВ «Константа -Імпекс», ПП «Левагро» та ТОВ «Нафто-Сервіс плюс» є безпідставним.

Щодо висновку відповідача про завищення позивачем податкового кредиту суд зазначає таке.

Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Суд звертає увагу, що факт вчинення позивачем певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку підтверджується первинними документами платника податків.

Засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не самі по собі цивільні правочини, а саме господарські операції, тобто фактичний рух активів та/або зміни власного капіталу чи зобов'язань платника податку.

В ході судового розгляду справи позивачем спростовано висновки відповідача щодо відсутності реальних операцій, шляхом надання первинних документів.

Так, наявні в матеріалах справи первинні документи, в силу Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити.

Докази того, що вказані накладні, розрахункові (платіжні) документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні.

За визначенням пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно якої право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної).

Пунктом 198.3. статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України).

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (пункт 201.6 статті 201 Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суду не надано доказів того, що на момент складання податкових накладних контрагенти позивача не були зареєстровані як платники податку на додану вартість, а тому не мали права видавати податкові накладні на кожну повну або часткову тоставку товару позивачу.

Відтак, правомірність формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з ТОВ «Константа -Імпекс», ПП «Левагро» та ТОВ «Нафто-Сервіс плюс» підтверджується податковими накладними, копії яких знаходяться в матеріалах справи та відповідають вимогам, встановленим статтею 201 Податкового кодексу України.

У силу положень статей 185, 187, 198, 200, 201 Податкового кодексу України право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за сукупності таких елементів: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); фактичного здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов'язкові реквізити).

З метою встановлення фактів здійснення господарської операції судом з'ясовувалися, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; зв'язок між фактом придбання товарів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю позивача.

Суд звертає увагу, що обов'язок сплачувати податки і збори та відповідальність за порушення податкового законодавства є персоніфікованими. Визначення податкових зобов'язань платнику податків не може ставитись у пряму залежність від виконання податкових обов'язків його контрагентом.

Окремо суд зауважує, що відповідачем право позивача на формування податкового кредиту поставлено в залежність від добросовісності його контрагентів, що суперечить приписам податкового законодавства. Так, якщо такий контрагент не виконав своїх зобов'язань по належному формуванню первинних документів для підтвердження показників податкового обліку, то це може тягнути відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для зменшення суми податкового кредиту з податку на додану вартість. На переконання суду, своїми рішеннями відповідачем встановлено для позивача додаткові обмеження, що не відповідає повноваженням відповідача, передбаченим Податковим кодексом України та суперечить вимогам статті 19 Конституції України.

Такий висновок також узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що "платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності".

Отже, оскільки позивачем спірні суми ПДВ сформовані на підставі дійсних податкових накладних контрагентів позивача, висновок відповідача про порушення позивачем п. 185.1 , ст.. 185, п. 187.1, п. 198.2, п. 198.3 , п. 198.6 cт. 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2756-VI із змінами та доповненнями, та як наслідок встановлено завищення податкового кредиту в загальній сумі на 106728 грн. 75 коп. є безпідставним.

Водночас, судом враховано при розв'язанні відповідних спорів принцип офіційного з'ясування обставин справи, передбачений частинами четвертою та п'ятою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до вказаної норми суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Судом було запропоновано особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірних господарських операції суд витребував у податкового органу докази, які можуть підтвердити доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків.

Проте, при розгляді даної справи відповідачем не наведено жодних доводів та не подано будь-яких належних доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість заявленої позивачем податкової вигоди.

Суд звертає увагу, що відсутність або недостатність відповідних доказів з урахуванням змісту підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків) є підставою для висновку про неправомірність оскарженого рішення контролюючого органу (аналогічна позиція наведена в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11).

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду заперечень на позов та доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

Податковим органом не доведено, що спірні господарські операції є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності позивача, оскільки позиція податкового органу про нікчемність правочину ґрунтується виключно на Актах перевірки іншого податкового органу, а отже висновки податкового органу ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами і не мають фактичного та правового обґрунтування.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем безпідставно та підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення- рішення Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 1 грудня 2014 року №.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Лиска І.Г.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 02 квітня 2015 р.