Справа № 826/6961/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6961/13-а Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В.
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3, представника відповідача - Монастирука Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про визнання дій незаконними, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним звільнення на підставі наказу про звільнення №605-ос від 13.03.2013 року; зобов'язання поновити на роботі; зобов'язання видати довідку про доходи та розрахункові листки за кожен місяць роботи з 14.03.2013 року по день винесення рішення суду за цим позовом; зобов'язання виплатити компенсацію щорічної відпустки за період з 15 березня 2013 року по день рішення суду за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Наказом Міністерства закордонних справ України №1491-ос від 05.07.2006 року ОСОБА_2 призначено з 29.06.06 на посаду провідного спеціаліста візового сектору в аеропорту «Бориспіль» Департаменту консульської служби з випробувальним терміном 6 місяців.

На підставі наказу Міністерства закордонних справ України №873-ос від 03.07.2007 року ОСОБА_2 присвоєно одинадцятий ранг державного службовця.

Відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України №1338-ос від 10.07.2009 року ОСОБА_2 з 26.07.2009 року переведено з посади провідного спеціаліста візового сектору в аеропорту «Бориспіль» Департаменту консульської служби на посаду аташе по посаді другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Ірак на час довготермінового відрядження.

На підставі наказу Міністерства закордонних справ України №1941-ос від 20.08.2009 року ОСОБА_2 присвоєно десятий ранг державного службовця.

Згідно наказу Міністерства закордонних справ України №113-ос від 25.01.2011 року ОСОБА_2 переведено з 01.05.2011 року на посаду третього секретаря з консульських питань по посаді другого секретаря з консульських питань цієї ж установи на час довготермінового відрядження.

Наказом Міністерства закордонних справ України №3180-ос від 13.12.2012 року позивача відкликано в Україну 15.12.2012 року у зв'язку із завершенням довготермінового відрядження.

Відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України №605-ос від 13.03.2013 року ОСОБА_2, третього секретаря по посаді другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Ірак, звільнено з 14.03.2013 року із займаної посади за порушення Присяги державного службовця згідно з пунктом 5 ч. 2 статті 41 Закону України «Про дипломатичну службу».

Вважаючи своє звільнення із займаної посади безпідставним, а наказ, який слугував підставою для такого звільнення, протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на момент звільнення позивача із займаної посади встановлено, що останнім скоєно проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків, що є підставою для звільнення за порушення Присяги державного службовця.

Колегія суддів погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Регулювання правового становища службовців, які працюють у системі органів дипломатичної служби, здійснюється Законом України «Про дипломатичну службу» з урахуванням вимог Закону України «Про державну службу».

Законом України «Про державну службу» визначено принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу.

У відповідності до частини 1 статті 5 Закону «Про державну службу» державний службовець повинен шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Відповідно до статті 17 Закону «Про державну службу» громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримуватись Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Тобто, як порушення присяги, так і дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) норм, а дисциплінарне правопорушення пов'язується лише з порушенням правових вимог щодо проходження публічної служби.

При цьому, припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення державної служби за порушення Присяги мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельної перевірки. При цьому необхідно враховувати, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення можуть бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення з державного органу, які є санкціями різних рівнів відповідальності і не можуть застосовуватися як альтернативні. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Наказом Головного управління державної служби України від 4 серпня 2010 року № 214 затверджено Загальні правила поведінки державного службовця (далі - Правила), які є узагальненням стандартів етичної поведінки, доброчесності та запобігання конфлікту інтересів у діяльності державних службовців та способів врегулювання конфлікту інтересів. Вони ґрунтуються на Конституції України, Законі України «Про правила етичної поведінки» та визначених статтею 3 Закону України «Про державну службу» принципах державної служби, спрямовані на підвищення авторитету державної служби та зміцнення репутації державних службовців, а також інформування громадян про норми поведінки, яких вони мають очікувати від державних службовців.

Так, Правила встановлюють основні вимоги до етики працівників органів державної влади, що займають посади, віднесені до відповідних категорій посад державних службовців згідно із Законом України «Про державну службу».

Згідно пункту 2.4 Правил передбачено, що державний службовець повинен сумлінно виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватися високої культури спілкування, шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, інших осіб, з якими у нього виникають відносини під час виконання своїх посадових обов'язків. Державний службовець зобов'язаний не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам суспільства та держави чи негативно вплинути на його репутацію.

Пунктом 2.5 Правил передбачено, що державний службовець має з належною повагою ставитись до прав, обов'язків та законних інтересів громадян, їх об'єднань, а також юридичних осіб, додержуватися загальновизнаних етичних норм поведінки, культури спілкування (уникати нецензурної лексики, не допускати використання підвищеної інтонації під час спілкування), не повинен проявляти свавілля або байдужість до їхніх правомірних дій та вимог, допускати прояви бюрократизму, відомчості та місництва, нестриманість у висловлюваннях та не вчиняти дій, що дискредитують орган державної влади або ганьблять репутацію державного службовця.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 18 по 20 лютого 2013 року згідно з наказом МЗС України від 29.01.2013 р. №33 інспекційною групою проведено позапланову спеціальну інспекційну перевірку (візовий режим) діяльності Посольства України в Іраку за період з 15 жовтня по 15 грудня 2012 року.

За результатами проведеної позапланової спеціальної інспекційної перевірки (візовий режим) Посольства України в Республіці Ірак виявлено окремі порушення як на візовому, так і на фінансовому напрямі роботи, які потребують усунення (у цьому зв'язку інспекційною групою надано необхідні консультації з метою їх запобігання у майбутньому), що підтверджується відповідний актом №107/13дск від 27.02.2013 року.

Виявлені перевіркою порушення полягали у невиконанні позивачем Правил оформлення віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. N 567, Інструкції про порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затвердженої наказом МЗС України від 26.07.2011 року №196.

Так, в пункті 3.7 Інструкції про порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затвердженої наказом МЗС України від 26.07.2011 року № 196 визначено, що оформлення віз громадянам та особам без громадянства з держав, передбачених пунктом 3.6 цього розділу, здійснюється після проведення особистої співбесіди з іноземцем та особою без громадянства та за погодженням зі Службою безпеки України. Порядок погодження зі Службою безпеки України оформлення віз іноземцям та особам без громадянства дипломатичними представництвами та консульськими установами України за кордоном в державі їх тимчасового або постійного проживання встановлено Інструкцією про порядок погодження зі Службою безпеки України оформлення віз іноземцям та особам без громадянства дипломатичними представництвами та консульськими установами України за кордоном в державі їх тимчасового або постійного проживання, затвердженою наказом Служби безпеки України, Міністерства закордонних справ України від 16 лютого 2012 року № 67/45 зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 березня 2012 року за № 391/20704.

Згідно з пунктом 6 та пунктом 6-1 Правил оформлення віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 567 визначено, що підставою для відмови в оформленні візи та її скасування може слугувати відсутність в іноземця чи особи без громадянства дійсного полісу медичного страхування за умови можливості його оформлення на території держави, в якій подається відповідне клопотання, відсутність в іноземця та особи без громадянства достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави чи можливості отримати достатнє фінансове забезпечення у законний спосіб на території України.

Відповідно до висновку акту перевірки, підрозділам МЗС України рекомендовано опрацювати питання про притягнення третього секретаря Посольства з консульських питань ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, колегія суддів зазначає, що апелянт посилається на відсутність в консульського працівника обов'язку перевіряти документи при оформленні віз, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з підпунктом сьомим пункту 3.12 Інструкції про порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затвердженої наказом МЗС України від 26.07.2011 року № 196, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2011 р. № 983/19721, працівник уповноваженого органу здійснює перевірку поданих документів, зокрема, перевіряє документи, які підтверджують мету запланованого перебування в Україні.

Таким чином, твердження позивача щодо відсутності в нього обов'язку перевіряти документи при оформлені віз іноземним громадянам є безпідставним.

Пунктом 6 частини 1 статті 30 «Про державну службу» визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про дипломатичну службу» дипломатична служба припиняється також на таких підставах: відмова працівника дипломатичної служби від складення Присяги державних службовців або її порушення.

Водночас, суд звертає увагу, що припинення державної служби відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України "Про державну службу" є особливим видом відповідальності державного службовця у вигляді звільнення державного службовця із займаної посади та роботи, і є таким, що не потребує обов'язкової наявності у державного службовця дисциплінарних стягнень, передбачених статтями 147 КЗпП України і 14 Закону України "Про державну службу", на момент вирішення питання про припинення державної служби.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 4 червня 2013 року №21-171а13, звільнення за порушення присяги може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок, який підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу.

Колегія суддів зазначає, що як встановлено судом першої інстанції, 19.06.2013 року позивач написав адресовану на ім'я першого заступника Міністра закордонних справ України заяву про бажання здійснити відшкодування збитків у розмірі 264 тис. грн. до Державного бюджету України, встановлених у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000222, що свідчить про особисте підтвердження позивачем вчинення порушень як на візовому, так і на фінансовому напрямі роботи, що виявлені під час проведення позапланової спеціальної інспекційної перевірки (візовий режим) Посольства України в Республіці Ірак.

Щодо твердження позивача стовно обов'язку Міністра закордонних справ України приймати рішення щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення державних службовців, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 частини четвертої статті 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» заступник міністра - керівник апарату відповідно до покладених на нього завдань призначає на посади та звільняє з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату міністерства (крім тих, яких призначає на посади та звільняє з посад міністр), присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності, а тому твердження апелянта, що такий обов'язок покладається на Міністра є безпідставним та суперечить нормам чинного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем скоєно проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків, що є підставою для звільнення за порушення Присяги державного службовця, а тому відсутні підстави для скасування наказу про звільнення №605-ос від 13.03.2013 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, відповідачем надано належні докази на підтвердження своєї позиції.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Ухвалу в повному тексті виготовлено 06.04.2015 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.