Справа № 826/4/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 березня 2015 року № 826/4/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., суддів: Арсірія Р.О., Клочкової Н.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Сомалі ОСОБА_2
доДержавної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення № 612-14 від 10.11.2014 та зобов'язання вчиняти дії.
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Громадянин Сомалі ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 612-14 від 10.11.2014 та зобов'язання вчиняти дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він не погоджується з висновком відповідача, який викладений в рішенні № 612-14 від 10.11.2014, вказує, що країна походження - Сомалі є для нього небезпечною, оскільки там він зазнає необґрунтованих переслідувань з боку терористичної організації Аль-Шабаб, які викликають загрозу бути вбитим.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, в обґрунтування заперечень зазначає, що під час проведення співбесід з позивачем він надавав різні пояснення стосовно перетину кордону з Сомалі до Ефіопії, а в подальшому до України. Крім того, представник відповідача зазначає, що з пояснень позивача вбачається, що він тривалий час перебував на території третьої безпечної країни (Ефіопія) і мав реальну нагоду звернутися за захистом до відповідних компетентних органів цієї країни, проте, даною можливістю не скористався.

В судове засідання 23.03.2015 не з'явився представник відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сомалі, народився в Сомалі, в м. Галкайо, неодружений, за національністю багаді, за віросповіданням мусульманин-суніт.

З пояснень позивача вбачається, що він спочатку разом з матір'ю з 2005 року проживав в Ефіопії, а подальшому з Ефіопії виїхав в вересні 2012 легально літаком транзитом через Туреччину (Стамбул) в Україну (Львів).

05.06.2014 позивач звернувся з заявою до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що він виїхав та не бажає повертатися до країни громадянської належності через погрози його життю зі сторони озброєного угрупувань «Аль-Шабаб».

26.11.2014 Головним управління ДМС України в м. Києві було надіслано позивачу Повідомлення № 146 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищезазначеному Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 р. № 612-14.

Громадянин Сомалі ОСОБА_2 вважає Рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 р. № 612-14 незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню та звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У результаті дослідження положень статті 1, 6 та 13 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту", а також вимоги Конвенції про статус біженців, до якої Україна приєдналася 10 січня 2002 року, судом було встановлено, що для отримання статусу біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, заявником повинно бути обґрунтовано та доведено підстави, за наявності хоча б однієї з яких йому має бути надано відповідний статус.

Згідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів особової справи позивача, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що в заяві від 05.06.2014 позивач повідомив, що через війну в Сомалі в 2005 році, ще коли він був маленьким, вони з матір'ю були вимушені виїхати в Ефіопію, де й мешкали до моменту виїзду заявника до України. Під час проживання у Сомалі, мати позивача відправила його назад до Сомалі в м. Галкайо аби він продав їхній будинок. При поверненні до Сомалі, за словами позивача, в їх будинку мешкали члени угрупування "Аль-Шабаб", які його вигнали та погрожували.

Під час подачі заяви та під час першої співбесіди позивач повідомив, що з Ефіопії приїхав в Україну легально на підставі візи, проте з підробним ефіопським паспортом, який втратив на території України. Позивач зазначав, що ніколи не оформляв собі сомалійських документів та не отримував взагалі паспорта гр. Сомалі, оскільки вважав, що з сомалійським паспортом він нічого не зможе отримати, а також зазначив, що не зміг би отримати візу в Україну з паспортом гр. Сомалі.

Проте, під час співбесіди від 20.07.2014 позивач повідомив, що вони з матір'ю втекли з Сомалі до Ефіопії, проте, періодично поверталися в Сомалі. Також, позивач вказав, що кожного разу, як вони поверталися з матір'ю в Сомалі, то мешкали в своєму будинку, проте, при поверненні додому в 2011 році він побачив, що члени угрупування "Аль-Шабаб" там мешкають, та сказали йому аби він тікав, поки живий. Як стверджує позивач, після повернення в Ефіопію на його телефон прийшло повідомлення аби він залишив свій будинок та забув про нього. Позивач стверджував, що після переїзду з Сомалі до Ефіопії він з матір'ю приблизно кожні два місяці виїжджали до Сомалі, оскільки займалися торгівлею.

З вищезазначених пояснень позивача вбачається, заявник (позивач) під час двох співбесід надав суперечливі та неправдиві відомості, що ставлять під сумнів його твердження щодо загрози його життю в цілому, а саме, шукач притулку зазначаючи то про те, що постійно приїжджав в Сомалі та мешкав у своєму будинку, то що за 6 років проживання в Ефіопії приїжджав в Сомалі лише двічі ставить під сумнів взагалі факт переїзду в Ефіопію або той факт, що саме при останньому приїзді з Ефіопії в Сомалі його будинок був зайнятий представниками "Аль-ІІІабаб" і взагалі те, що його будинок був зайнятий членами "Аль-ІІІабаб".

Крім того, після повернення в Ефіопію, за словами позивача, "Аль-ІІІабаб" почали погрожувати йому по телефону, а саме, прислали повідомлення з погрозами, проте доказів, які підтверджували дані факти, позивачем під час розгляду справи суду не надано.

Проживаючи у Ефіопії позивач не звертався до жодних державних установ ні з метою отримання захисту (як під час втечі в 2005році, так і в 2011 році), ні з метою отримання будь-яких документів, підтверджуючих легальність його перебування на території Ефіопії.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянином Сомалі ОСОБА_2 було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянина Сомалі ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи громадянина Сомалі ОСОБА_2, при звернення до органів Державної міграційної служби України позивачем також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у Сомалі, а також інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайту Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, на якому розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, зокрема з боку угрупування «Аль-Шабаб», що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до положень частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на території Ефіопії в 2005 році та в 2011 році, що свідчить про те, що до в'їзду в Україну позивач перебував у третій безпечній країні (в Ефіопії), однак, не звертався до компетентних органів влади з клопотанням про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Абзацом 6 статті 6 Закону України "Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прямо передбачено, що статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала у третій безпечній країні.

Відповідно до частини 22 статті 1 вказаного Закону, третьою безпечною країною є країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 р. № 612-14 прийнято у відповідності до законодавства, а позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, колегія судів приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

Н.В. Клочкова