Справа № 826/15866/13-а
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А. та Оксененка О.М.,

при секретарі Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду, апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - позивач, ПАТ «Промінвестбанк») звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 16.09.2013 року про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 27751448,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову про відмову у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центральним офісом з обслуговування великих платників на підставі направлень від 23 травня 2013 року № 513, № 514, № 515, № 516, № 517, № 518, № 519, № 520, згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 та пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України проведено виїзну планову перевірку ПАТ «Промінвестбанк» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт від 28 серпня 2013 року №1045/43-20/00039002.

Під час проведення перевірки податковим органом встановлено, зокрема, порушення позивачем вимог пункту 138.1 статті 138 та пункту 153.5 статті 153 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування за договорами відступлення права вимоги.

04 вересня 2013 року ПАТ «Промінвестбанк» подано до податкового органу письмові заперечення № 640-08-01-1/04 на акт перевірки від 28 серпня 2013 року №1045/43-20/00039002, за результатами розгляду яких відповідач рішенням від 11 вересня 2013 року № 6395/10/43-222 висновки, викладені в акті перевірки, залишив без змін.

16 вересня 2013 року на підставі акту перевірки від 28 серпня 2013 року № 1045/43-20/00039002 Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центральним офісом з обслуговування великих платників прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким згідно із пунктом 54.3 та пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України за порушення пункту 138.1 статті 138 та пункту 153.5 статті 153 Податкового кодексу України ПАТ «Промінвестбанк» зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 27751448,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано достатньо доказів щодо спростування тверджень та наявних доказів позивача, а відтак висновки податкового органу, викладені в акті перевірки щодо завищення позивачем валових витрат, є необґрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, між позивачем (первісний кредитор) та ТОВ «Донагролюкс» (новий кредитор) укладено договори відступлення права вимоги:

- договір № 15-94/70-2127/11 від 24.06.2013 року, згідно умов якого первісний кредитор передає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/16-741/08 від 04.03.2008 року, укладеного з ТОВ «СК «Інжиніринг» (Боржник), за яким згідно фінансового обліку заборгованість за кредитним договором становить 19235024,00 грн.

Згідно п.п.2.1.1 п.2.1 Договору № 15-94/70-2127/11 від 24.06.2013 року, відшкодування первісному кредитору за відступлення права вимоги за вказаним Кредитним договором становило 14000000,00 грн.;

- договір № 15-94/70-2135/11 від 24.06.2013 року, згідно умов якого первісний кредитор передає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/19-3786/07 від 05.09.2007 року, укладеного з ТОВ «Вентфасад» (Боржник), за яким згідно фінансового обліку заборгованість за кредитним договором становить 8502138,70 грн.

Згідно п.п.2.1.1 п.2.1 Договору № 15-94/70-2135/11 від 24.06.2013 року, відшкодування первісному кредитору за відступлення права вимоги за вказаним Кредитним договором становило 5100000,00 грн.

Зокрема, згідно договору № 15-94/70-2127/11 до ТОВ «Донагролюкс» перейшло право вимоги від боржника (ТОВ «СК «Інжиніринг») належного та реального виконання обов'язків на загальну суму 19235024,00 грн., а відповідно до договору № 15-94/70-2135/11 право вимоги від боржника (ТОВ «Вентфасад») - на загальну суму 8502138,70 грн.

Колегія суддів зауважує, що, як встановлено п. 153.5 ст. 153 Податкового кодексу України, з метою оподаткування платник податку веде облік фінансових результатів операцій від проведення операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари, виконані роботи чи надані послуги третьої особи, зобов'язань за фінансовими кредитами, а також за іншими цивільно-правовими договорами.

Зі змісту наведеної норми випливає, що особливий порядок податкового обліку з податку на прибуток запроваджено для операцій з продажу окремого об'єкту - права вимоги.

В свою чергу, поняття «продаж» у Податковому кодексі України застосовується для цілей ведення податкового обліку з податку на прибуток виключно для регулювання операцій з продажу або товарів, або результатів робіт чи послуг.

Тому правова кваліфікація операції з продажу права вимоги потребує з'ясування належності права вимоги як об'єкту такої операції до однієї з категорій - товарів, робіт або послуг.

Згідно з пп.14.1.244 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України товари - це матеріальні та нематеріальні активи, у тому числі земельні ділянки, земельні частки (паї), а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

З наведеного визначення випливає, що будь-які матеріальні та нематеріальні активи для цілей оподаткування визнаються товаром.

При цьому поняття «активи» відповідно до пп. 14.1.2 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України вживаються у значенні, наведеному в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно із ст. 2 зазначеного Закону під активами розуміються ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому.

Право вимоги як майновий об'єкт цілком відповідає законодавчо встановленим критеріям, що використовуються для позначення поняття активу. Такий об'єкт виникає в результаті минулих подій, а від його використання очікується вигода у вигляді його погашення коштами чи в інший спосіб (у розглядуваній справі - через сплату позичальниками боргу разом із нарахованими на нього процентами).

Тому, відступаючи право вимоги за фінансовими кредитами, банк вчиняє операцію зі своїми активами.

Поряд із цим, у пп. 14.1.255 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України окремо визначено поняття відступлення права вимоги. Відповідно до зазначеної норми, це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Проте термінологічне відокремлення поняття відступлення права вимоги не свідчить про відмінність його правової природи для цілей оподаткування податком на прибуток від операцій з продажу товарів.

Операції з відступлення права вимоги вирізняються поряд із іншими операціями з продажу товарів, оскільки законодавчо передбачено різні порядки формування витрат і доходів для визначення об'єкту оподаткування податком на прибуток.

Так, за загальним правилом витрати та доходи від операцій з продажу товарів регулюються правилами статей 136 - 139 Податкового кодексу України. Водночас, доходи та витрати за операціями з продажу такого різновиду товару, як право вимоги визначаються згідно з приписами п. 153.5 ст. 153 Податкового кодексу України. Саме для розмежування відповідних операцій, а отже, правил визначення доходів і витрат за ними, поняття відступлення права вимоги має окреме визначення в Податковому кодексі України.

Зважаючи на викладене, системне тлумачення норм Податкового кодексу України не дозволяє вважати відступлення права вимоги для цілей обліку з податку на прибуток окремою господарською операцією, відмінною від продажу товарів. Натомість така операція є в розумінні п. 153.5 ст. 153 Податкового кодексу України різновидом операції з продажу товарів. Причому продавцем відповідних товарів є особа, що відступає право вимоги за компенсацію.

За обставинами розглядуваної справи такою особою є ПАТ «Промінвестбанк».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладені вище господарські операції є операціями з відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 19.11.2013 року № К/800/17433/13.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, внаслідок відступлення права вимоги з балансу позивача були списані безнадійні активи в сумі заборгованості 27,7 млн. грн., сума страхового резерву, яка включена до витрат 27,3 млн. грн., була спрямована на збільшення оподаткованого доходу та ПАТ «Промінвестбанк» були включені до оподаткованого доходу суми коштів, отримані від відступлення - 19,1 млн. грн.

Рух коштів за умовами договорів про відступлення права вимоги між підприємствами підтверджується банківськими виписками.

Згідно наявних копій декларацій з податку на прибуток судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем вищевказані операції було відображено у податковому обліку банківської установи у ІІ кварталі 2011 року та ІІ-ІІІ кварталі 2011 року, а саме:

- у рядку 0.27 «Доходи від відступлення права вимоги боргу третьої особи або виконання вимоги боржником (факторингу)» згідно з п. 153.5 ст. 153 ПК України у загальному розмірі 19100000,00 грн.;

- у рядку 05.7 «Витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за постановлені товари чи надані послуги (факторинг)» у загальному розмірі 27737163,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що спірні договори відступлення права вимоги належним чином відображені ПАТ «Промінвестбанк» у податковому обліку, жодних свідчень того, що договори та/або їх виконання спричинило заниження об'єктів оподаткування у відповідних господарських операціях податковим органом не зазначено, тому позивач мав правові підстави та правомірно скористався ними щодо визнання як оподатковуваних витрат за договорами відступлення прав вимоги відповідно до ст. 153 Податкового кодексу України.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються обставинами, встановленими судом першої інстанції, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому

залишає його без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 01.04.2015 року.

.

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Оксененко О.М.