Справа № 810/938/15
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року 810/938/15

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування фінансових санкцій, вимоги про сплату боргу,

в с т а н о в и в:

6 березня 2015 року до Київського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа - підприємець ОСОБА_1 із позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (ДПІ, Інспекція) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18 лютого 2015 року № та №, рішення про застосування фінансових санкцій від 18 лютого 2015 року №, рішення про застосування штрафних санкцій від 18 лютого 2015 року №, вимоги про сплату боргу №Ф- від 18 лютого 2015 року.

Вказувала, що викладені за результатами проведеної перевірки висновки не відповідають дійсним обставинам здійснення господарської діяльності позивачем. Звертала увагу, що Інспекцією не дотримано строків давності як під час проведення перевірки, так і при винесені оскаржуваних рішень; крім цього, при прийнятті рішення про застосування фінансових санкцій не враховано строків застосування адміністративно-господарських санкцій.

Позивач і відповідач у судове засідання не з'явились, про дату, місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, направили клопотання про розгляд справи без їх участі. Тому судом, на підставі положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, протокольною ухвалою від 30 березня 2015 року, вирішено продовжувати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача подав письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просив відмовити у його задоволенні. Стверджував, що виявлені у ході перевірки порушення належним чином відображені в Акті і є достатньою підставою для прийняття оскаржуваних рішень та вимоги про сплату боргу. При цьому, у письмових запереченнях відображено зміст Акта перевірки позивача.

Дослідивши докази, зокрема письмові, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку необхідність задоволення позову, виходячи із такого.

Як видно з Акта №155/172/НОМЕР_1 від 5 лютого 2015 року, у період з 13 січня 2015 року по 23 січня 2015 року проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року (а.с.9-16).

За висновками цього Акта, на переконання посадових осіб ДПІ, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 порушено вимоги:

- пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, в частині неналежного ведення книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність;

- пункту 138.1 статті 138, пункту 164.1 статті 164, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в частині заниження чистого (оподаткованого) доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на суму 23933,33 грн., а саме: заниження суми валового доходу у сумі 5600 грн. за 2011 рік, завищення суми валових витрат за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року на суму 18333,33 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на 3589,99 грн.;

- постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2008 року №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв вітчизняного виробництва», кількість фактів на яку виявлено порушення становить три випадки, що тягне за собою накладення штрафної санкції на суму 10000 грн.

- пункту 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в частині заниження чистого доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на суму 23933,33 грн., що призвело до заниження єдиного соціального внеску на суму 8304,86 грн., а саме: в 2011 році - на 1943,20 грн., в 2012 році - на 3469,99 грн., в 2013 році - на 2891,67 гривень.

На підставі Акта перевірки позивача 18 лютого 2015 року ДПІ прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання із податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 3589,99 грн. за основним платежем і у сумі 897,49 грн. за штрафними санкціями (а.с.54);

- податкове повідомлення-рішення №, згідно якого збільшено суму грошового зобов'язання із податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510 грн. за штрафними санкціями (а.с.57);

- рішення про застосування фінансових санкцій №, яким до позивача застосовано штраф у сумі 10000 грн. (а.с.55);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 4650 грн. (а.с.56).

Крім того, 18 лютого 2015 року ДПІ винесено вимогу про сплату боргу №Ф-, згідно якої позивача зобов'язано сплатити суми недоїмки із єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 8304,86 грн. (а.с.58).

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 18 лютого 2015 року, судом встановлено наступне.

Назване податкове повідомлення-рішення винесене на підставі тверджень податкового органу про заниження чистого (оподаткованого) доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на суму 23933,33 грн., а саме: заниження валового доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року в сумі 5600 грн. та завищення валових витрат за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року на суму 18333,33 грн. (на 10000 грн. - у 2012 році, на 8333,33 - у 2013 році відповідно).

Стосовно висновку Інспекції про заниження валового доходу на суму 5600 грн., то, як зазначено на сторінці 8 Акта, при перевірці правильності визначення валового доходу, відображеного в податковій декларації про майновий стан і доходи, з даними про суми валового доходу, встановленими в ході перевірки, виявлено, що за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року підприємцем отримано валовий дохід в сумі 113429,62 грн., а згідно податкової декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік відображена сума валового доходу - 107829,62 грн. У зв'язку із цим, резюмовано заниження валового доходу на суму 5600 грн., які отримано від ТОВ «Платьожка», за рахунок невключення до нього отриманих коштів, чим порушено вимоги пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України.

Вирішуючи спір у цій частині, суд виходить із наступних законодавчих приписів.

За нормами пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

За змістом пункту 102.2 статті 102 Податкового кодексу України грошове зобов'язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо: податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов'язання, не було подано; посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов'язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

Обставини, які виключають застосування строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, у цьому випадку - відсутні.

Таким чином, у цій частині відповідачем не дотримано строку давності у 1095 днів під час перевірки правильності визначення валового доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року та донарахування грошових зобов'язань із податку на доходи фізичних осіб.

У зв'язку із викладеним, суд приходить до висновку, що нарахування грошових зобов'язань із податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік у сумі 5600 грн. відбулося поза межами 1095-денного строку давності для цього та є протиправним.

Щодо висновку ДПІ про завищення суми валових витрат за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року на суму 18333,33 грн., суд зазначає таке.

Як вбачається із Акта (сторінка 9), перевіркою правильності визначення витрат за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року ревізором-інспектором встановлено: завищення валових витрат за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року в сумі 10000 грн. та завищення валових витрат за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року в сумі 8333,33 грн., за рахунок включення витрат, понесених на придбання ліцензій на алкоголь та тютюн.

Як з'ясовано судом, 27 січня 2015 року позивачем подано до ДПІ пояснювальну записку (а.с.52-53), у якій зазначено, що до інших витрати (графа 6) у додатках 5 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2012 рік у сумі 10000 грн. та за 2013 рік у сумі 8333,33 грн. було віднесено збір на розвиток виноградарства та хмелярства; витрати на: касове обслуговування, придбання канцтоварів та бланків, по сплаті за електроенергію та єдиного соціального внеску. Всього за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року здійснено платежів на загальну суму 18333,33 грн.

На підтвердження вказаних витрат позивачем надано до суду завірені копії квитанцій, товарних та фіскальних чеків (а.с.30-51).

Судом ухвалою про відкриття провадження у справі та протокольною ухвалою від 23 березня 2015 року витребовувалося у ДПІ докази, які б підтверджували, що сума коштів у розмірі 18333,33 грн. за 2012-2013 роки, віднесена позивачем до витрат, стосувалася придбання ліцензій. Разом із тим, податковим органом такі докази до суду подано не було, як і не було спростовано тверджень ФОП ОСОБА_1 про те, що названа сума коштів включена до витрат за 2012-2013 роки саме як збір на розвиток виноградарства та хмелярства, а також витрати на: касове обслуговування, придбання канцтоварів та бланків, зі сплати за електроенергію та єдиного соціального внеску

Так, у силу положень пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 Податкового кодексу України.

За змістом пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

З огляду на викладене, суд констатує, що висновки Інспекції про завищення позивачем суми валових витрат у розмірі 18333,33 грн. за 2012-2013 роки не відповідають фактичним обставинам справи та у ході судового розгляду не підтвердились.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про протиправність висновків податкового органу про заниження чистого (оподаткованого) доходу на суму 23933,33 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб у сумі 3589,99 грн. та необхідність скасування податкового повідомлення-рішення № від 18 лютого 2015 року.

Стосовно висновків ДПІ про заниження ФОП ОСОБА_1 єдиного соціального внеску на суму 8304,86 грн., суд зазначає наступне.

Як відображено на сторінці 16 Акта, в ході перевірки встановлено заниження чистого доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на суму 23933,33 грн., та, відповідно, заниження єдиного соціального внеску на суму 8304,86 грн., чим порушено пункт 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

На підставі таких висновків, відповідачем винесені вимога про сплату боргу №Ф- від 18 лютого 2015 року та рішення № від 18 лютого 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 4650 грн.

Таким чином, підставою для прийняття вказаних рішення та вимоги слугували твердження Інспекції про заниження позивачем чистого доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на суму 23933,33 грн. і на основі яких приймалося повідомлення-рішення № від 18 лютого 2015 року.

Оскільки, як встановлено судом вище, такі висновки не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, тому, відповідно, вимога про сплату боргу №Ф- від 18 лютого 2015 року та рішення № від 18 лютого 2015 року підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 18 лютого 2015 року, суд зазначає наступне.

Під час проведення перевірки податковим органом встановлено неналежне ведення книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність №1/НОМЕР_1/1/9340 та №1/НОМЕР_1/2/906 за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року, в частині неповного відображення отриманих доходів від здійснення діяльності, загальну вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, товарів, що реалізовані, товарно-матеріальні цінності та невірно розраховано різницю між доходом від здійснення діяльності та документально підтвердженими витратами, пов'язаними з отриманням доходу, чим порушено вимоги підпунктів 3.3, 3.4, 3.5, 3.6, 3.10 пункту 3 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність чим порушено підпункт «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України.

На підставі таких тверджень 18 лютого 2015 року ДПІ прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення №, згідно якого збільшено позивачу суму грошового зобов'язання із податку на доходи фізичних осіб на 510 грн. за штрафними санкціями.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, на спростування висновків податкового органу, надано копію книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, за відповідний період, з якої вбачається належне ведення такої книги. Крім того, суд також враховує, що, як вже зазначалося вище, проведення перевірки позивача за 2011 рік не узгоджується із нормами статті 102 Податкового кодексу України, тому констатація невідображення у книзі обліку доходів і витрат суми коштів у розмірі 5600 грн., отриманих у 2011 році від ТОВ «Платьожка», не може, зважаючи на строки давності, тягнути за собою прийняття податкового-повідомлення рішення № від 18 лютого 2015 року.

У зв'язку із цим, назване повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Стосовно правомірності рішення про застосування фінансових санкцій № від 18 лютого 2015 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 10000 грн.

Підставою для застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій у розмірі 10000 грн. стали виявлені під час перевірки дотримання вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» факти реалізації алкогольних напоїв за цінами нижчими за встановлені, а саме:

- відповідно до чека РРО №3711 від 5 жовтня 2012 року о 16 год. 09 хв. було реалізовано кінцевому споживачу горілку «Хортиця Золота» 0,5 літра по ціні 24,90 гривень, хоча мінімальна ціна реалізації зазначеного напою на 5 жовтня 2012 року становила 26,10 гривень;

- відповідно до чека РРО №3747 від 6 жовтня 2012 року о 15 год. 18 хв. було реалізовано кінцевому споживачу горілку «Хортиця Золота» 0,5 літра по ціні 24,90 гривень, хоча мінімальна ціна реалізації зазначеного напою станом на 5 жовтня 2012 року складала 26,10 гривень;

- відповідно до чека РРО №1368 від 13 березня 2013 року о 8 год. 52 хв. реалізовано кінцевому споживачу горілку «Наша марка» 0,25 літра по ціні 14,40 гривень, хоча мінімальна ціна реалізації зазначеного напою на 13 березня 2013 року становила 15,05 гривень.

У цій ситуації суд враховує наступні положення законодавчих приписів.

За правилами частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі, зокрема, оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 10000 гривень.

У частині першій статті 218 Господарського кодексу України закріплено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За нормами частини першої статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Адміністративно-господарський штраф є одним із видів адміністративно-господарської санкції, передбаченої статтею 239 Господарського кодексу України.

У відповідності до статті 250 Господарського кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Враховуючи, що Інспекцією під час перевірки встановлено три порушення, які вчиненні позивачем 5 жовтня 2012 року, 6 жовтня 2012 року та 13 березня 2013 року, а рішення про застосування фінансових санкцій № винесено 18 лютого 2015 року, то застосування до позивача спірним рішенням штрафної санкції здійснено з порушенням річного строку, визначеного статтею 250 Господарського кодексу України (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин).

Таким чином, застосування до позивача на підставі Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» штрафної санкції за реалізацію алкогольних напоїв за цінами, нижчими за встановлені мінімальні ціни на такі напої, є неправомірним, а тому позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 щодо скасування рішенння про застосування фінансових санкцій № від 18 лютого 2015 року підлягають задоволенню.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що у цьому випадку податковий орган не довів правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування фінансових і штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу; у той же час, доводи позивача у ході судового розгляду знайшли своє підтвердження.

На підставі викладеного та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Як встановлює частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 182,70 грн. згідно квитанції №ПН566 від 2 березня 2015 року, доказів понесення інших судових витрат не надано. Тому судові витрати щодо сплати судового збору у вказаній сумі підлягають присудженню на користь позивача.

Керуючись статями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 128, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № від 18 лютого 2015 року та № від 18 лютого 2015 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про застосування фінансових санкцій № від 18 лютого 2015 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 18 лютого 2015 року.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 18 лютого 2015 року.

Стягнути із Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.