Справа № 802/47/15-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 березня 2015 р. Справа № 802/47/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Томчук А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Боровська Т.А.

позивача: Чоков Г.А., Глівінська С.Й.

відповідача: Нестерук М.І., Смольницька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК"

до: Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» (далі - ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК») звернулось в суд з адміністративним позовом про скасування податкового повідомлення-рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - Вінницька ОДПІ) № від 05.01.2015 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що податковим органом на підставі хибних висновків акту перевірки від 16.12.2014 №252/2205/37489055 щодо відсутності факту реальності фінансово-господарських операцій між позивачем та контрагентами - ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс», ТОВ «Тенза Юніон Лайн», ТОВ «Внучата» та ТОВ «П та М», необґрунтовано прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.01.2015 №. За посиланням позивача, він є добросовісним платником податків, вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту. Таким чином, позивач вважає, що правомірно сформував податковий кредит по взаємовідносинах із контрагентами, а тому вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на письмові заперечення (том 13 а.с.242-246).

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви та заперечень на неї, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» зареєстроване Вінницьким районним управлінням юстиції Вінницької області 19.01.2011 року за №0001308, взяте на податковий облік Вінницькою МДПІ 20.01.2011 року за №16110 (том 1 а.с.32).

Судом встановлено, що старшим державним ревізором-інспектором Вінницької ОДПІ відповідно до наказу №2946 від 15.10.2014 року Вінницької ОДПІ та керуючись ст..20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.79.2 ст.79 ПК України в період з 15.10.2014 року по 16.12.2014 року проведено позапланову документальну невиїзну перевірку ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» з питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування суми з податку на додану вартість з ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс» за травень 2013 року, ТОВ «Тенза Юніон Лайн» за вересень, жовтень 2013 року, ТОВ «Внучата» за лютий-травень 2014 року та ТОВ «П та М» за червень 2014 року, за результатами якої складено акт №252/2205/37489055 від 16.12.2014 року (том 1 а.с.31-172).

За наслідками перевірки податковим органом встановлення порушення ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» податкового законодавства, а саме: п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду (рядок 25 декларації) в сумі 284399,00 грн., а саме:

- травень 2013 року в сумі 21878,00 грн.;

- вересень 2013 року в сумі 26083,00 грн.;

- жовтень 2013 року в сумі 29852,00 грн.;

- лютий 2014 року в сумі 29787,00 грн.;

- березень 2014 року в сумі 38968,00 грн.;

- квітень 2014 року в сумі 48933,00 грн.;

- травень 2014 року в сумі 46950,00 грн.;

- червень 2014 року в сумі 41948,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки 05.01.2015 року Вінницькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення №, яким товариству збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт/послуг) в розмірі 355499,00 грн., в т.ч. з них: 284399,00 грн. основного платежу, 71100,00 грн. штрафні санкції (том 1 а.с.10).

Суд зазначає, що статтями 75, 76 Податкового кодексу України встановлено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Пунктом 75.1.2 статті 75 Податкового кодексу України встановлено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Згідно п. 78.4 ст. 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Документальна виїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у пп.75.1.2 п. 75.1 ст. 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Відповідач у наданих до суду письмових запереченнях фактично зазначив, що підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 05.01.2015 року № є сумнівність вчинення позивачем з контрагентами за перевіряємий період правочинів, за рахунок яких сформовано та задекларовано товариством податковий кредит за травень, вересень, жовтень 2013 року та лютий-червень 2014 року.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного податкового повідомлення-рішення на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд встановив наступне.

Для встановлення товарності проведених господарських операцій, суд має встановити певні обставини, серед яких: можливість реального здійснення платником податків зазначених господарських операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних ресурсів, необхідних для здійснення господарської діяльності, наявність необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської (економічної) діяльності, здійснення операцій з товаром, що вироблявся або міг бути виробленим в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового Кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України, від 16.07.1999 року, № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

На підставі наданих до суду, в якості письмових доказів первинних документів, судом встановлено, що у перевіряємому звітному періоді позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс», ТОВ «Тенза Юніон Лайн», ТОВ «Внучата» та ТОВ «П та М».

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та вище вказаними контрагентами укладено ряд договорів на транспортно-експедиційне обслуговування, а саме:

1. №11 від 01.06.2014 року укладений між ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» (Експедитор) та ТОВ «П та М» (Виконавець) (том 1 а.с.177-178);

2. №8 від 30.04.2013 року укладений між ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» (Експедитор) та ТОВ «Фірма Сервіс-Транс» (Виконавець) (том 3 а.с.127-128);

3. №19 від 01.09.2013 року укладений між ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» (Експедитор) та ТОВ «Тенза Юніон Лайн» (Виконавець) (том 4 а.с.68-69);

4. №5 від 01.02.2014 року укладений між ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» (Експедитор) та ТОВ «Внучата» (Виконавець) (том 6 а.с.146-147).

Згідно умов даних договорів, експедитор замовляє, а виконавець надає послуги з організації і виконання перевезень автомобільним транспортом у міських, міжміських і міжнародних сполученнях. Виконавець має право від свого імені укладати договори на придбання транспортних та/або допоміжних транспортних (зокрема, експедиційних) послуг у третіх осіб (виконавців) з метою надання транспортних та допоміжних послуг (п.1.1 договорів).

На виконання умов договорів між сторонами договірних відносин були оформлені акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) та отримані податкові накладні по кожному контрагенту, які містяться в матеріалах справи та які досліджені судом в ході розгляду справи (з тому 1 по 13 том включно).

Оплата за виконані послуги здійснені у перевіряємий період підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками на оплату транспортно-експедиційних послуг та платіжними дорученнями по кожному контрагенту (з тому 1 по том 13 включно). Крім того, представниками позивача надано довідки по взаємних розрахунках позивача із контрагентами за перевіряємий період (том 13).

Факт поставки експедитором замовленого товару підтверджується товарно-транспортними накладними виписаними контрагентами позивача, які містяться в матеріалах справи (з тому 1 по том 13 включно).

Слід зазначити, що відповідно до п.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Мінтранспорту України від 14.10.1997 року №363 (далі - Правила) суб'єктами правовідносин виступають:

- експедитор транспортний - працівник, який забезпечує виконання комплексу операцій транспортно-експедиційного обслуговування під час перевезення вантажів;

- замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів;

- перевізник - фізична або юридична особа - суб'єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

У разі оформлення перевезення оформляється транспортна документація.

Товарно-транспортна документація це комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюється облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Одним з найважливіших документів є товарно-транспортна накладна.

Товарна-транспортна накладна згідно п.1 Правил - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно п.п.2.1 п.2 Правил вантажі, які подаються для перевезення, класифікуються за такими ознаками: вид продукції різних виробників, фізичний стан, наявність тари, спосіб вантаження і розвантаження, специфічні властивості, маса та габарити.

Підпункт 2.4 п.2 Правил передбачає, що за наявністю тари вантажі підрозділяються на ті, для яких тара потрібна і для яких вона не потрібна. За способом вантаження і розвантаження вантажі бувають: штучними, сипучими, навалочними і наливними (п.п.2.5. п.2 Правил).

Як з'ясовано судом, в даному випадку позивач виступав у договірних відносинах експедитором, як перевізник вантажу від постачальників до покупців при цьому наймаючи відповідно до вище вказаних договір транспортні засоби у контрагентів ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс», ТОВ «Тенза Юніон Лайн», ТОВ «Внучата» та ТОВ «П та М» щодо поставки такого вантажу. Як приклад підтвердження таких перевезень, представниками позивача були надані суду документи по одному із постачальників, а саме по ТОВ "Барлінек Інвест". Дані послуги підтверджуються заявкою на перевезення вантажу автомобільним транспортом до договору №ТР 158/13Е від 02.01.2013 року між замовником ТОВ «Барлінек Інвест» та перевізником ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» та отримувачем вантажу ПП «Гелікон». На виконання умов заявки на перевезення вантажу виписані рахунком на оплату, акт про надання послуг у вигляді транспортно-експедиційних послуг, ТТН, податкова накладна, акт здачі приймання робіт та зведена таблиця по даним господарським операціям позивача з контрагентами (том 13 а.с.202-205, 214-233).

Так, підставою сумнівності виконання вище вказаних цивільно-правових договорів (товарно-експедиційне обслуговування) в акті перевірки перевіряючими зазначено ту обставину, що за результатом перевірки первинних документів наданих платником, а саме ТТН, згідно яких здійснювалось перевезення товару від постачальників до покупців встановлено, що в ТТН відсутня будь-яка інформація про марку автомобіля, вид перевезень, массу товару розділ «Відомості про вантаж» заповнений частково, зазначається лише найменування вантажу, одиниця виміру та кількість місць. Одиниця виміру вантажу вказана в м.кв. абп в шт., що не дає можливості визначити массу товару та реальність його перевезення в такій кількості зазначеним транспортом. Інформація стосовно ціни, виду пакування та маси відсутня. У розділі «Ванатжно-розвантажувальні операції» відсутні дані стосовно часу прибуття та вибуття. Також, на деяких ТТН відсутня печатка вантажовідправника та вантажоодержувача, підписи відповідної особи, що здала та прийняла товар, водія-експедитора, що здав та прийняв товар, відсутні дані про водія та вантажовідправника, перевізника, вантажоотримувача та адреси пункту навантаження та розвантаження, номенклатури товару та його кількості.

Крім того, на думку перевіряючих, виписані ТТН на постачання товару від вантажовідправника до вантажоодержувача не можна вважати належно оформленими, так як не має можливості дослідити час прибуття вантажу, час вибуття вантажу, можливого простою, маси вантажу, який підлягав транспортуванню, марки автомобіля, яким здійснювалося перевезення та ставлять під сумнів факт перевезення товару. Так, одним із прикладів тверджень перевіряючих в акті перевірки є те, що: «…відстань між м. Вінниця та м. Харків складає 700 км, час подорожі в один бік 9 год. 59 хв. Враховуючи, те що водій повинен був здійснити 2 рейси за добу це ставить під сумнів реальність здійснення перевезення». Такі приклади наведені в таблиці акту перевірки (том 1 а.с.68-74) по всім ТТН, що досліджувались під час проведення перевірки. Тобто, твердження представників відповідача зводиться до того, що фактично проведені в ході перевірки дослідження свідчать, що перевезення товару, який вказано у ТТН позивача, від пункту навантаження до пункту розвантаження неможливо здійснити за одну добу наведенною в таблиці кількістю рейсів.

Однак суд не погоджується з такими висновками податкового органу та зазначає наступне.

Згідно п.п.6.1. п.6 Правил, на упаковках та штучних неупакованих вантажах, крім тих, які перевозяться навалом, замовник повинен зазначити массу брутто і нетто. На вантажах стандартної маси зазначати це не обов'язково. При навантаженні вантажу здійснюється його зважування або рахування місць (чи штук). Вантаж приймається без перевірки маси, якщо він поданий для перевезення у спеціальних кузовах чи контейнерах при наявності на них пломб замовника.

Отже, посилання податкового органу щодо обов'язковості зазначення маси у ТТН не є безумовною. Законодавець надає право замовнику перевезень зазначати у ТТН місця чи штуки, якщо перевозиться штучний товар. Зокрема, суд звертає увагу на те, що як встановлено в судовому засіданні позивачем перевозилась саме паркетна дошка, яка фасується поштучно і ніяким чином вона не вимірується як масса.

Щодо припущень податкового органу, що поставка не могла здійснюватись за одну добу у такій кількості вантажу, а формування двох ТТН є сумнівним, представники позивача в судовому засіданні пояснили, що паркетна дошка фасувалась відповідно до номенклатури. Замовником виписувались дві ТТН для зручності сортування та зберігання документації по номенклатурах товару, таким чином чином і здійснювалась доставка товару в один рейс.

Крім того, слід зауважити, що ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» не є замовником, а тому не особою, яка здійснює оформлення ТТН.

Відповідно до п.п.7.3 п.7 Правил, відповідальність за відсутність спеціального маркування та її наслідки покладається на замовника.

Слід ще зазначити, що у чинному законодавстві відсутнє застереження щодо визнання нікчемності оформленої ТТН за відсутності якого-небуть зазначення. Згідно наведених Правил, головною метою перевезення є доставка вантажу згідно супроводжуючих вантаж документів.

Відповідно до п.п.11.4 п.11 Правил, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох ексземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Як встановлено в судовому засіданні вантаж належним чином доставлений, а ТТН, які містяться в матеріалах справи та досліджені судом, містять підписи сторін, печатки товариств відповідно до вимог Правил. Всі необхідні реквізити, параметри товару містяться у даних ТТН, оскільки це є необхідним для прийняття товару та виконання свого обов'язку перевозки.

Серед іншого, судом взято до уваги лист ТОВ «Барлінек Інвест» №85 від 19.02.2015 року в якому проінформовано, що ТОВ «Барлінек Інвест» дійсно співпрацює з ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» з 2013 року у сфері отримання транспортних та логістичних послуг з перевезення продукції по території України. Специфіка роботи позивача полягає в тому, що дане товариство здійснює комплексну доставку товарів до торгівельних мереж. Відповідно до умов укладених ТОВ «Барлінек Інвест» з торгівельними мережами, торгівельні точки здійснюють замовлення товару за окремими заявками. Під кожну заявку постачальник оформлює окрему видаткову накладну (або акт передачі товару). У відповідності з законодавством України до кожної видаткової накладної (або акту передачі товару) має виписуватися окрема ТТН. Після здійснення поставки товару до місця розвантаження ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» повертає замовнику акти виконаних робіт з усіма ТТН за якими відбулися відвантаження. Кожна ТТН містить відмітку та підпис уповноваженої особи покупця, що підтверджує факт доставки товару до місця призначення. Викладена вище інформація підтверджує можливість та необхідність завантаження одного транспортного засобу на окрему торгівельну точку за декількома ТТН.

Крім зазначеного, в акті перевірки зазначається також, що податковим органом ставиться під сумнів дійсність факту перевезення вантажів транспортним засобами по декільком ТТН. Так, податковим органом вказано, що з метою виконання та здійснення заходів, які відносяться до компетенції органів державної податкової служби та відповідно до ст.20 Податкового кодексу України в ході опрацювання ризикових підприємств Вінницькою ОДПІ надіслано ряд запитів на адресу Управління УДАІ управління МВС України. На які 27.11.2014 року отримано відповідь №9 (вх.32463/10 від 27.11.2014 року) якій зазначено, що згідно бази даних АІС «ДАІ-2000» УДАІ УМВС у Вінницькій області та НАІС ДДАІ МВС України власниками транспортних засобів, що вказані у ТТН ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» є фізичні особи, жоден з автомобілів не зареєстрований за ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс», ТОВ «Тенза Юніон Лайн», ТОВ «Внучата» та ТОВ «П та М», всі транспортні засоби належать фізичним особам. Також в зазначеній відповіді вказано, що інформація за наступними номерними знаками: ВН9039ЕВ, ВХ6326ХМ, АВ3297КР, ВК3143ВТ, ВК16858КТ, ВК9440Х, АВ2766Т відсутня.

Суд не погоджується з таким висновком податкового органу, оскільки такі твердження спростовується наступним.

Суд звертає увагу, що запит податкового органу зроблений не коректно, оскільки візуально вбачається, що не повністю зазначені усі букви в номерах авто, або навпаки більше за одну цифру або букву, або переплутані букви. Окрім того, з яких саме ТТН були зазначені ці номери в акті не вказано, представниками відповідача щодо наведено спростувань не надано.

Варто зазначити, що представниками позивача в судовому засіданні надано суду для огляду світлокопії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів щодо яких робився запит до УДАІ УМВС у Вінницькій області та які належним чином зареєстровані. Інші авто із номерними знаками, які були об'єктом запиту податкового органу значаться у заявках до договорів ТР/159/13Е від 02.01.2013 року та ТР/158/14Е від 02.01.2014 року (том 13 а.с.215, 225).

Судом досліджено, що дійсно в деяких ТТН номерні знаки автомобілей зазначені не в повному форматі, проте податковим органом не взято зазначено до уваги, оскільки візуально можливо було дійти логічного висновку, що вказані номера є не коректно заповнені та встановити достовірну інформацію щодо даних таких номерних знаків. Проте, податковим органом не вчинено жодних дій для встановлення достовірної інформації та не взято до уваги, що в інших первинних документах значаться повні номера транспортних засобів.

Тому, яким чином податковий орган встановлював факт нібито не реальної поставки з неповно зазначених ними ж даних номерів автомобілей - не відомо. Доказів протилежного представниками відповідача суду не надано та не доведено належного обгрунутування в спростування, що свідчить про формальний та поверхневий підхід проведення перевірки.

Суд зазначає, що про фактичне виконання умов договору свідчать первинні бухгалтерські та податкові документи, виписані відповідно до п.9.2. ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" і п.2.4. ст.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку".

Статтею 1 розділу 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Суд доходить висновку, що оглянуті документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. 44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Суд зазначає, що про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Відповідно до статей 11, 71 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У ході розгляду справи відповідачем за правилами ч.2 ст. 71 КАС України не спростовано достовірності відомостей цих первинних документів. Суд зазначає, що приєднані до справи документи, засвідчують факт виконання позивачем своїх обов'язків за спірними зобов'язаннями.

Таким чином, надаючи оцінку всім наявним в матеріалах справи договорам, податковим накладним, актам здачі-прийняття робіт (надання послуг), товарно-транспортним накладним та іншим первинним документам, якими позивач доводить перед судом реальність здійснення господарських операцій, суд, досліджуючи їх, встановлює наявність обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку ТОВ «ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК» та його контрагентів, на підставі яких позивачем були сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до п.п14.1.156 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Таким чином, позивачем виконані всі умови для формування податкового кредиту. Суд звертає увагу на те, що податкові накладні відповідають вимогам закріпленими в ст.201 Податкового кодексу України.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Разом з тим, у ході судового розгляду судом встановлено, що висновки податкового органу щодо нереальності правочинів, що ґрунтуються на наявній податковій інформації стосовно контрагентів позивача щодо неможливості проведення зустрічної звірки суб'єктів господарювання, а саме контрагентів ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс», ТОВ «Тенза Юніон Лайн», ТОВ «Внучата» та ТОВ «П та М», щодо підтвердження господарських відносин із іншими платниками податків.

Суд зазначає, що законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків. Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів. Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Юридична відповідальність кожного платника податків, відповідно до ст.61 Конституції України, має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим.

Така ж позиція узгоджується із позицією Верховного суду України викладену в постановах №10/21 від 02.03.2010 року, №09/05 від 13.01.2009 року, №08/28 від 12.02.2008 року, а також узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Крім того, матеріалами справи, а саме виписками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджується належна реєстрація ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс», ТОВ «Тенза Юніон Лайн», ТОВ «Внучата» та ТОВ «П та М» як юридичних осіб та останні є платниками податку на додану вартість про що видані відповідні свідоцтва державного зразка. Згідно довідок з ЄДРПОУ одним із видів діяльності за КВЕД-2010 у останніх є: вантажний автомобільний транспорт (том 1 а.с.17-26).

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, пояснень представників сторін, судом встановлено відсутність порушень в діях позивача при формуванні податкового кредиту по взаємовідносинам з контрагентами - ТОВ «Фірма «Сервіс-Транс», ТОВ «Тенза Юніон Лайн», ТОВ «Внучата» та ТОВ «П та М» за травень, вересень, жовтень 2013 року та лютий-червень 2014 року.

Так, відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд зазначає, що відповідач не надав належних доказів правомірності висновків акту перевірки та винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки, факт вказаних порушень позивачем вимог податкового законодавства не знайшов свого підтвердження при судовому розгляді справи.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд звертає увагу на те, що будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вище викладеного суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 05.01.2015 року № винесено з порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню, як таке що прийнято з порушенням ч.3ст.2 КАС України, а позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З огляду на наведене, підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн., сплачені позивачем згідно платіжного доручення №1160 від 13.01.2015 року (а.с.2).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 05.01.2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ЕН.ЛОГІСТІК" судові витрати у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Томчук Андрій Валерійович