Справа № 826/19725/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2015 року № 826/19725/14

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Донецької міської ради Управління Державної казначейської служби у м.Донецьку Донецької області
про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Донецької міської ради, Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області з вимогами про стягнення з Донецької міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету міста Донецьк на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за липень-листопад 2014 року у розмірі 18 440,46 грн.; стягнення з Донецької міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету міста Донецьк на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку із заробітної плати після звільнення, а саме з 21 листопада 2014 року по день фактичного розрахунку із погашення заробітної плати (станом на 06.01.2015 року заборгованість складала 9 004,48 грн. за 32 робочих дні); стягнення з Донецької міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету міста Донецьк на користь позивача компенсацію моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.; зобов'язання Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області вчинити дії щодо перерахування грошових коштів з місцевого бюджету міста Донецьк для сплати ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати у розмірі 18 440,46 грн.; компенсації моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.; середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з погашення заробітної плати (станом на 06.01.2015 року заборгованість складала 9 004,48 грн. за 32 робочих дня).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та зазначає, що відповідачами протиправно не виплачується заробітна плата позивачу за липень-листопад 2014 року, у зв'язку з чим, посилаючись на норму ч. 1 ст. 117 КЗпП України просила також стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати.

16.02.2015 в судовому засіданні судом ухвалено про залучення до участі у справі в якості співвідповідача - Фінансове управління Донецької міської ради.

24.03.2015 року в судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про відкликання позовної заяви до відповідача 2 - Фінансового управління Донецької міської ради, яке задоволено та протокольною ухвалою залишено без розгляду позовні вимоги в частині до Фінансового управління Донецької міської ради.

Відповідач 1 - Донецька міська рада проти позовних вимог заперечував.

Відповідач 2 - Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області також заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи. В якості безпідставності позовних вимог відповідач зазначає про відсутність укладення договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування та як наслідок відсутність будь-яких відносин між ним та позивачем, а тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

23.03.2015 року відповідачем 2 направлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області.

24.03.2015 року в судовому засіданні позивачем уточнено розміру позовних вимог із зазначенням суми заборгованості станом на 24.03.2015 року.

24.03.2015 року в судовому засіданні з урахуванням положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Донецького міського голови від 15.02.2006 року № 48/1к ОСОБА_1 прийнято на посаду провідного економіста відділу прогнозування та контролю виконання дохідної частини бюджету фінансового управління Донецької міської ради.

28.03.2011 позивача переведено на посаду заступника начальника відділу фінансових ресурсів, установ та ринків фінансового управління Донецької місткої ради.

Згідно виписки з Розпорядження Донецького міського голови від 20.11.2014 року № 291/1к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу фінансових ресурсів, установ та ринків фінансового управління Донецької місткої ради за згодою сторін на підставі заяви позивача від 19.11.2014 року з виплатою ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

19.11.2014 року позивач звернувся до Фінансового управління Донецької міської ради з заявою про виплату заробітної плати.

20.11.2014 року ОСОБА_1 надано відповідь № 17-45/2466/1 в якій зазначалось про відсутність фінансування з листопада 2014 року, проте платіжні доручення та відповідні реєстри для передачі в Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку були підготовлені. Також в листі зазначалось про складну соціально-політичну та економічну ситуації, зміни в роботі територіальних органів Державної казначейської служби України тощо.

Також 20.11.2014 року позивачем отримано довідку № 07-45/1469/2 від Фінансового управління Донецької міської ради про те, що заборгованість ОСОБА_1 із заробітної плати станом на 20.11.2014 року складала 18 440,46 грн., а саме за другу половину липня - 3 436,48, серпень - 3 164,68 грн., жовтень 5 283,55 грн. та листопад - 6 555,75 грн.

У зв'язку з викладеним позивач вважає, що відповідачами порушено строки виплати належної їй заробітної плати за час відпрацьованого робочого часу впродовж липня -листопада 2014 року, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх часткового задоволення, виходячи з наступного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За приписами ст. 6 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" державна політика щодо служби в органах місцевого самоврядування здійснюється за такими напрямами, крім іншого: правовий та соціальний захист посадових осіб місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 9 вказаного Закону передбачено право посадової особи місцевого самоврядування на оплату праці залежно від посади, яку вона займає, рангу, який їй присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи, соціальний та правовий захист тощо.

Відповідно до ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Як вказувалось вище станом на момент звільнення позивача, а саме 20.11.2014 року заборгованість із заробітної плати складала 18 440,46 грн. згідно довідки фінансового управління Донецької міської ради.

Тобто враховуючи факт невиплати з вини власника належних позивачу сум заробітної плати у розмірі 18 440,46 грн., суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з Донецької міської ради заробітної плати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, в силу дії принципу відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності у зв'язку зі складною соціально-політичною та економічною обстановкою в державі, суд вважає безпідставними посилання відповідача на наявність вищевказаних факторів, як на підставу для недодержання своїх зобов'язань щодо нарахування та виплати належної ОСОБА_1 заробітної плати.

Суд також погоджується з доводами позивача в частині посилання на положення ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що ОСОБА_2 звільнена з посади заступника начальника відділу фінансових ресурсів, установ та ринків фінансового управління Донецької міської ради 20.11.2014, станом на час вирішення справи судом, а саме 27.03.2015 встановлено, що заробітна плата позивачу не виплачена, середній заробіток за весь час затримки слід обраховувати, починаючи з 21.11.2014 року по 27.03.2015 року.

Порядок обчислення середньоденної заробітної плати визначений пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" 08.08.1995 № 100 (далі - Постанова № 100) відповідно до якого середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Фінансового управління Донецької міської ради від 20.11.2014 року № 07-45/2469/2-2 заробітна плата за останні два місяці становить 12 662,60 грн. (заробітна плата за вересень 2014 року - 5828,80 грн. + заробітна плата за жовтень 2014 року 6 833,80 грн. = 12 662,60грн.). Число відпрацьованих робочих днів за вересень, жовтень становить - 45.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1, розрахований згідно п. 8 Постанови № 100 становить 281,39 грн. (12 662,60 грн. : 45 = 281,39 грн.).

Час затримки виплати заробітної плати розраховується з урахуванням листів Мінпраці та соцполітики "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 та Міністерства соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13, а саме: листопад 2014 року - 6 робочих днів, грудень 2014 року - 23 дні, січень 2015 року - 20 робочих днів, лютий 2015 року, березень - 19 робочих днів та становить 88 днів, а відповідно середній заробіток за весь час затримки складає 24 762,32 грн. (281,39 грн. * 88 днів = 24 762,32 грн.).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог в частині стягнення з Донецької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку із заробітної плати після звільнення у розмірі 24 762,32 грн.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області вчинити дії щодо перерахування грошових коштів з місцевого бюджету міста Донецьк для сплати ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку суд вказує про наступне.

Статтею 11 Кодексу передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Аналізуючи викладене суд вважає за необхідне наголосити, що заявляючи вимогу про зобов'язання Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області вчинити дії щодо перерахування грошових коштів з місцевого бюджету міста Донецьк для сплати ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку, позивач фактично намагається вирішити процедуру реалізації порушеного права за відсутності спору щодо виплати належних коштів відповідачем 2. Оскільки завданням адміністративного судочинства, як вказувалось вище є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, а не вирішення питання стосовно доцільності захисту права у разі його порушення у майбутньому, а тому суд вважає що дані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги позивача вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн., суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно зі ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем - Донецькою міською радою завдано моральну, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, та майнових втрат. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 20 000,00 грн.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідачем - Донецькою міською радою, в свою чергу з урахуванням вимог ч. 2 ст. 71 КАС України не виконав покладений на нього обов'язок в частині доведення правомірності не вчинення відповідних дій, а тому суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити адміністративний позов частково.

2. Стягнути з Донецької міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 18 440,46 грн.

3. Стягнути з Донецької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку із заробітної плати після звільнення у розмірі 24 762,32 грн.

4. Допустити негайне виконання постанови суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

5. Відмовити в задоволенні іншої частини вимог.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги та набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда