Справа № 810/235/15
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року 810/235/15

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій,

в с т а н о в и в:

22 січня 2015 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1.) із позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (ДПІ, Інспекція) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2014 року №.

Зазначав, що викладені у Акті фактичної перевірки твердження Інспекції про порушення ним вимог щодо обмеження реалізації алкогольних напоїв на розлив не відповідають дійсності. Стверджував, що має право на продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці, оскільки є суб'єктом господарювання ресторанного господарства.

Посилаючись на протиправність оскаржуваного рішення про застосування фінансових санкцій, просив його скасувати.

Позивач і відповідач у судове засідання не з'явились, про дату, місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, направили клопотання про розгляд справи без їх участі. Тому судом, на підставі положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, протокольною ухвалою від 31 березня 2015 року, вирішено продовжувати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача подав письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що виявлені у ході перевірки порушення належним чином відображені в Акті і є достатньою підставою для прийняття оскаржуваного рішення про застосування фінансових санкцій. Стверджував, що позивач провадить діяльність у сфері роздрібної торгівлі, яка полягає у продажу алкогольних напоїв в пляшках та на розлив, що дозволяється лише у випадку фактичного ведення діяльності у сфері громадського харчування (ресторанного господарства).

Дослідивши докази, зокрема письмові, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з огляду на таке.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований 8 липня 2013 року, основним видом його економічної діяльності є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (а.с.20,20зв.).

11 грудня 2014 року працівниками ГУ ДФС у Київській області, на підставі наказу від 28 листопада 2014 року, згідно направлень від 11 грудня 2014 року №864 та №865, проведено фактичну перевірку кафе-бару за адресою: Київська область, Бородянський район, Пилиповицька сільрада, автодорога Київ-Ковель-Ягодин 49 км + 450 м, який використовує для господарської діяльності ФОП ОСОБА_1, за наслідками чого складено Акт фактичної перевірки (а.с.10-11).

В описовій частині такого Акта вказано, що ФОП ОСОБА_1 здійснює діяльність у сфері ресторанного господарства (реалізацію алкогольних напоїв на розлив та роздрібну торгівлю алкогольними напоями); зазначено, що виявлено факти реалізації алкогольних напоїв на розлив без наявності торгового патенту у сфері ресторанного господарства; крім того, зроблено запис про те, що позивач не забезпечує повного циклу приготування їжі, що є порушенням вимог стосовно обмеження реалізації алкогольних напоїв на розлив. У висновках Акта перевірки резюмовано порушення позивачем вимог статті 267 Податкового кодексу України та Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

На підставі Акта фактичної перевірки 30 грудня 2014 року відповідачем прийняте рішення № про застосування фінансових санкцій до ФОП ОСОБА_1 у розмірі 6800 грн. за продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці не маючи статус громадського харчування, вказано про порушення позивачем норм статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

З метою підтвердження наявності статусу суб'єкта господарювання ресторанного господарства та права на реалізацію алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці позивачем надано примірники ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями серії НОМЕР_1, термін дії: з 10 липня 2014 року по 9 липня 2015 року (а.с.16-17) та торгового патенту на провадження торгівельної діяльності, а саме - роздрібної торгівлі, серії НОМЕР_2, строк дії якого з 23 червня 2014 року по 31 травня 2019 року (а.с.15).

Крім того, ФОП ОСОБА_1 подано копію договору найму майна від 2 червня 2014 року, відповідно до якого він орендує приміщення ресторану за адресою: АДРЕСА_1

Надаючи правову оцінки відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із такого.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров'я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (Закон №481/95-ВР).

За приписами частини першої статті 16 цього Закону контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

За визначенням у статті 1 Закону №481/95-ВР роздрібна торгівля - це діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування.

Роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій (стаття 15 Закону №481/95-ВР).

Згідно із частиною шостою статті 15-3 Закону №481/95-ВР продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволяється тільки суб'єктам господарювання громадського харчування та спеціалізованим відділам, що мають статус суб'єктів господарювання громадського харчування, підприємств з універсальним асортиментом товарів.

За правилами частини першої статті 17 Закону №481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Як передбачено в абзаці п'ятнадцятому частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі порушення вимог статті 15-3 цього Закону у розмірі 6800 гривень.

Механізм застосування названих фінансових санкцій закріплено у Порядку застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (Закон №481/95-ВР), затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 2 червня 2003 року №790.

Так, у відповідності із пунктом 5 зазначеного Порядку, підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є, зокрема, акт перевірки дотримання суб'єктом підприємницької діяльності встановлених законодавством вимог, обов'язкових для виконання під час здійснення оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, складений органом, що видав ліцензію, у якому зазначається зміст порушення і конкретні порушені норми законодавства.

Основні вимоги до роздрібної торгівлі горілкою і лікеро-горілчаними виробами, вином виноградним та плодово-ягідним, коньяком, шампанським, вином ігристим і спрямовані на забезпечення прав споживачів щодо належної якості товару і рівня торговельного обслуговування визначені Правилами роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 1996 року №854 (Правила №854).

За визначенням у пункті 2 Правил №854 роздрібна торгівля алкогольними напоями - це діяльність з продажу алкогольних напоїв безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших закладах ресторанного господарства. Роздрібна торгівля алкогольними напоями здійснюється через спеціалізовані підприємства, в тому числі фірмові, спеціалізовані відділи (секції) підприємств з універсальним асортиментом продовольчих товарів, а також заклади ресторанного господарства.

За змістом пункту 22 Правил №854 продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці здійснюється тільки закладами ресторанного господарства та спеціалізованими відділами підприємств, що мають статус закладів ресторанного господарства, підприємств з універсальним асортиментом товарів.

Щодо визначення терміну «заклад громадського харчування», то воно містилося у Правилах роботи закладів (підприємств) громадського харчування, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України №219 від 24 липня 2002 року (Правила №219). Разом із тим, наказом Міністерства економіки №309 від 9 жовтня 2006 року термін «заклад громадського харчування» замінено на термін «заклад ресторанного господарства».

Заклад ресторанного господарства - це організаційно-структурна одиниця у сфері ресторанного господарства, яка здійснює виробничо-торговельну діяльність: виробляє і (або) доготовляє, продає і організовує споживання продукції власного виробництва і закупних товарів, може організовувати дозвілля споживачів (пункт 1.3 Правил №219).

За нормами пункту 1.5 цих Правил заклади (підприємства) ресторанного господарства поділяються за типами: фабрики-кухні, фабрики заготівельні, ресторани, бари, кафе, їдальні, закусочні, буфети, магазини кулінарних виробів, кафетерії, а ресторани та бари - також на класи (перший, вищий, люкс).

Вибір типу закладу (підприємства) ресторанного господарства та класу ресторану або бару здійснюється суб'єктом господарської діяльності самостійно з урахуванням вимог законодавства України.

У спірний ситуації суд враховує, що підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України закріплено презумпцію правомірності рішень платника податку, яка полягає у тому, що в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

На підставі викладеного, суд констатує, що, по-перше, податковим органом не доведено, що позивач не є суб'єктом господарювання громадського харчування або ж спеціалізованим відділом, що має статус суб'єкта господарювання громадського харчування. При цьому, відповідальність у вигляді застосованого штрафу накладено на підставі норми, диспозиція якої передбачає недотримання вимоги щодо продажу алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці саме суб'єктами господарювання громадського харчування. Податковим органом також не доведено, що наявні у позивача дозвільні документи (торговий патент на провадження торговельної діяльності, ліцензія на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями) не є достатніми для здійснення реалізації алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці, як і не доведено, що ФОП ОСОБА_1 не є суб'єктом господарювання ресторанного господарства, а тому, враховуючи презумпцію правомірності рішень платника податку, відсутність у нормативних приписах визначення суб'єкта господарювання громадського харчування, зважаючи на принцип правової визначеності та необхідність відповідності закону вимогам щодо якості, враховуючи наявність неузгодженості у нормах законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд вважає за необхідне застосовувати підхід, який був би сприятливішим для заявника, а тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу, що представники відповідача у судові засідання двічі поспіль не з'явилялися, перед третім засіданням у справі через канцелярію суду подали клопотання про розгляд справи без участі представника податкового органу та письмові заперечення, витребовувані судом документи та докази порушення позивачем положень чинного законодавства не надали.

За нормами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. У той же час, у випадку, який розглядається, відповідач такого свого обов'язку не виконав, не довів наявність підстав для застосування фінансових санкцій та правомірність оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

У відповідності до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у сумі 182,70 грн. згідно квитанції №307 від 21 січня 2015 року, доказів понесення інших судових витрат не надано. Тому судові витрати щодо сплати судового збору у вказаній сумі підлягають присудженню з державного бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2014 року №.

Стягнути із Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.