Справа № 826/1532/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 березня 2015 року № 826/1532/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Гарника К.Ю., суддів Добрівської Н.А., Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Державної фіскальної служби України
про визнання недісною та скасування податкової вимоги, рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач 1, ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві), Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач 2, ГУ ДФС у м. Києві) та Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач 2, ДФС України), в якому просить суд визнати недійсною та скасувати податкову вимогу відповідача 1 від 21 серпня 2014 року №7069-25, рішення відповідача 2 від 12 листопада 2014 року №12/Н/26-15-10-09-25 та рішення відповідача 3 від 26 грудня 2014 року №4651/н/99-99-23-05-14.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на безпідставне визначення ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві суми податкового боргу згідно з підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Крім того зауважує, що відповідачі 2 та 3 помилково дійшли висновку про залишення скарг позивача на податкову вимогу без розгляду у зв'язку з пропуском строку на їх подання, оскільки оскаржувана податкова вимога не відповідає затвердженій законодавством України формі, що перешкоджало встановленню суб'єкта її складання, а отже строки на подання скарг пропущенні з об'єктивних причин.

Представник відповідача 1 проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Зауважив, що податкову вимогу направлено позивачу внаслідок виникнення у останнього податкового боргу по грошовому зобов'язанню з податку на доходи фізичних осіб, яке самостійно було визначено особою внаслідок подання податкової декларації про майновий стан і доходи.

Крім того, порядок оскарження рішень органів державної податкової служби встановлений статтею 56 Податкового кодексу України, якою закріплено, що скарги подані поза межами строку не розглядаються та повертаються скаржнику із зазначенням причин повернення.

Аналогічні заперечення надані представниками відповідачів 2 та 3.

У судовому засіданні представники сторін надали суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Суд, керуючись приписами частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві.

19 травня 2014 року позивачем до податкового органу було подано податкову декларацію про майновий стан і доходів №, в якій зазначила суму податку, яка підлягає сплаті платником податку самостійно у розмірі 95799,95 грн.

Проте, у визначені Податковим кодексом України строки відповідна сума ОСОБА_1 сплачена не була, що і стало підставою для направлення їй податкової вимоги від 21 серпня 2014 року №7069-25.

Вважаючи зазначену податкову вимогу протиправною, 11 вересня 2014 року позивачем на адресу ГУ ДФС у м. Києві направлено скаргу.

Рішенням від 23 вересня 2014 року №2140/Н/26-15-10-09-25 ГУ ДФС у м. Києві повідомило позивача про продовження строків розгляду скарги до 13 листопада 2014 року, а рішенням від 12 листопада 14 року №12/Н/26-15-10-09-25 повідомило про залишення скарги без розгляду у зв'язку з її направленням з порушенням законодавчо встановленого 10-денного терміну для подання скарги.

Не погоджуючись з таким рішенням ГУ ДФС у м. Києві та податковою вимогою ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві 15 та 16 грудня 2014 року позивач звернулась із повторними скаргами до ДФС України.

Розглянувши зазначені скарги рішенням від 26 грудня 2014 року №4651/Н/99-99-23-05-14 ДСФ України повідомила ОСОБА_1 про залишення скарг без розгляду з роз'ясненням права щодо оскарження податкової вимоги у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Вважаючи податкову вимогу незаконною, а рішення про результати розгляду скарг - протиправними, ОСОБА_1 звернулась з відповідним позовом до суду, в якому просить їх скасувати.

Розглядаючи справу по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Починаючи з 01 січня 2011 року спеціальним законом з питань оподаткування, який встановлює, зокрема, порядок сплати грошових зобов'язань (податкових зобов'язань і штрафних (фінансових) санкцій) юридичних або фізичних осіб до бюджетів з податків і зборів, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами за порушення податкового законодавства, та, одночасно, визначає процедуру погашення податкового боргу, оскарження рішень, дій органів стягнення на момент виникнення спірних правовідносин є Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

У відповідності до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов'язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У відповідності до пункту 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 54.1 статті 54 ПК України закріплено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

В силу підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 названого Кодексу сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання набуває статусу податкового боргу.

Згідно з пунктом 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 59.3 статті 59 цього Кодексу передбачено, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відповідно до приписів пункту 179.7 статті 179 ПК України фізична особа зобов'язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

З огляду на викладене, грошове зобов'язання, визначене у податковій декларації про майновий стан і доходів грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 95799,95 грн. є узгодженим та з 01 серпня 2014 року у зв'язку з не проведенням сплати набула статусу податкового боргу.

Враховуючи наведе вище, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо формування та направлення позивачу податкової вимоги від 21 серпня 2014 року №7065-25 на суму грошового зобов'язання, визначену позивачем самостійно у податковій декларації про майновий стан і доходи.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними та скасування рішень ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України про залишення скарг на податкову вимогу без розгляду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до положень пункту 55.1 статті 55 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Стаття 56 ПК України регулює питання оскарження рішень контролюючих органів.

Так, вказаною статтею встановлено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Пунктом 56.6 статті 56 ПК України закріплено, що у разі коли контролюючий орган приймає рішення про повне або часткове незадоволення скарги платника податків, такий платник податків має право звернутися протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання рішення про результати розгляду скарги, зі скаргою до контролюючого органу вищого рівня.

Відповідно до пункту 56.10 названої статті рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

Згідно зі змістом пункту 56.18 статті 56 ПК України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Тим часом пункт 56.19 статті 56 ПК України визначає, що, у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Аналіз наведених положень Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що виключно податкові повідомлення - рішення та інші рішення про нарахування грошових зобов'язань податкових органів можуть бути оскаржені до суду, оскільки саме такі рішення, можуть призвести до порушення прав, свобод чи інтересів платника податків.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Рішення відповідача 2 та відповідача 3, прийняті за результатами розгляду скарг позивача на податку вимогу ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 21 серпня 2014 року №7069-25 не створюють жодних правових наслідків для суб'єкта господарювання та не змінюють стану його суб'єктивних прав, оскільки таким рішенням є саме названа податкова вимога, якою позивача повідомлено про наявність у нього податкового боргу та вжиття заходів щодо його стягнення.

Отже, рішення відповідача 2 від 12 листопада 2014 року №12/Н/26-15-10-09-25 та рішення відповідача 3 від 26 грудня 2014 року №4651/н/99-99-23-05-14 не є юридично значеними для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що оскільки рішення відповідача 2 від 12 листопада 2014 року №12/Н/26-15-10-09-25 та рішення відповідача 3 від 26 грудня 2014 року №4651/н/99-99-23-05-14 самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, то не виникає і передумови для здійснення захисту права або законного інтересу, шляхом скасування таких рішень, а отже відповідачі позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи відповідачів, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код 38004897, банк отримувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку 820019, р/р 4007, код класифікації 22030001) судовий збір у розмірі 1842,91 грн. (тисяча вісімсот сорок дві гривні 91 коп.).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя К.Ю. Гарник

Судді: Н.А. Добрівська

В.П. Катющенко