Справа № 802/4021/14-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 р. м. Вінниця

Справа № 802/4021/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Панченка Тараса Дмитровича,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Нестерук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги контролюючого органу,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась фізична особа - підприємець ОСОБА_3 ( далі - ФОП ОСОБА_3, позивач ) з адміністративним позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги контролюючого органу.

Позов мотивовано тим, що відповідачем на підставі акту перевірки № 1907/1701/НОМЕР_1 від 15.07.2014 року винесено податкове повідомлення-рішення форми "Р" № від 09.09.2014 року, яким позивачу збільшено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в загальній сумі 729693,89 грн., в тому числі: за основним платежем - 583755,11 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 145938,78 грн., рішення про застосування штрафних санкцій № від 09.09.2014 року в сумі 3138,91 грн. та винесено вимогу № Ф- від 15.07.2014 року про сплату боргу ( недоїмки ) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 62778,14 грн.

В акті перевірки зазначено, що податковим органом встановлено порушення позивачем:

- п.177.2, п.177.4. ст.177, п.п.139.1.3. п.139.1. ст.139 Податкового кодексу України, а саме, позивачем за період 2013 року завищено обсяг валових витрат на суму 3443660,84 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку на доходи фізичних осіб, отриманих ФОП ОСОБА_3 від провадження господарської діяльності в сумі 583755,11 грн.

- п.2 ст.7, ч.8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року №2464-ІУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", за наслідком чого позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 62778,14 грн.;

- п. 177.10, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Позивач стверджує, що висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, а позивачем під час здійснення господарської діяльності додержано норм податкового законодавства.

Відтак, позивач вважає, що висновки, викладені податковим органом в акті перевірки № 1907/1701/НОМЕР_1 від 15.07.2014 року, є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому податкове повідомлення-рішення "Р" № від 09.09.2014 року, вимога № Ф- від 15.07.2014 року та рішення про застосування штрафних санкцій № від 09.09.2014 року, прийняті на підставі зазначених висновків, є протиправними та підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, та просив адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надавши суду письмові заперечення ( том 1 а.с. 45-47 ), зазначила, що висновки, викладені в акті перевірки, є обґрунтованими, а прийняті рішення - правомірними.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа підприємець рішенням Реєстраційної Палати Вінницької Міської Ради від 30.09.2004 року за №100135. На податковому обліку в Вінницькій ОДПІ перебуває з 12.10.2004 року за №17699.

В період з 24.06.2014 року по 08.07.2014 року Вінницькою ОДПІ відповідно до наказу №1548 від 29.05.2014 року проведена позапланова виїзна документальна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року.

Результати перевірки оформлено актом від 15.07.2014 року №1907/1701/НОМЕР_1 (том 1 а.с. 20-36).

Відповідно до висновків, викладених в зазначеному акті, в ході перевірки встановлено порушення позивачем:

- п.177.2, п.177.4. ст.177, п.п.139.1.3. п.139.1. ст.139 Податкового кодексу України, а саме, позивачем за період 2013 року завищено обсяг валових витрат на суму 3443660,84 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку на доходи фізичних осіб, отриманих ФОП ОСОБА_3 від провадження господарської діяльності в сумі 583755,11 грн.

- п.2 ст.7, ч.8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року №2464-ІУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", за наслідком чого позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 62778,14 грн.;

- п. 177.10, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості висновків акту перевірки та правомірності прийнятих на їх підставі рішень, суд виходив з наступного.

Так, зі змісту акту перевірки, на підставі висновків якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення форми "Р" № від 09.09.2014 року, слідує, що за звітній 2013 рік ФОП ОСОБА_3 задекларував валові витрати, безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, в сумі 5269484,84 грн. При цьому їх завищення, на думку контролюючого органу, становить 3443660,84 грн., оскільки підприємцем станом на час проведення перевірки надано квитанції, чеки, товарні чеки, інші розрахункові документи, що документально підтверджують оплату таварно-матеріальних цінностей, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходу, лише на суму 1825824,00 грн.

Тобто, завищення суми валових витрат призвело до неправильного визначення позивачем суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, а тому, згідно висновків акту перевірки, ФОП ОСОБА_3 донараховано податок з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за період, що перевірявся в загальній сумі 729693,98 грн., в тому числі 583755,11 грн. - основний платіж, 145938,78 - штрафна (фінансова) санкція.

Суд погоджується з висновками, викладеними в акті перевірки від 15.07.2014 року № 1907/1701/НОМЕР_1, щодо порушення позивачем п.177.2, п.177.4 ст.177, п.п.139.1.3 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України та, відповідно, із прийнятим на їх підставі податковим повідомленням-рішенням форми "Р" № від 09.09.2014 року з огляду на наступне.

Пунктом 177.2 ст.177 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Положеннями п. 138.2 статті 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.4 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача наголошував на тому, що частково неоплачені станом на 31.12.2013 року товари на суму 3532699,33 грн. є кредиторською заборгованістю позивача перед постачальниками та не можуть бути зняті з витрат, оскільки обов'язок оплатити ці товари не припинений, а кредиторська заборгованість є формою витрат, яка зменшує власний капітал підприємця на суму зобов'язань саме в 2013 році. Таким чином, на думку позивача, погасивши кредиторську заборгованість за товар, який був придбаний та в подальшому реалізований в 2013 році, в наступному 2014 році, позивач не набуде права на витрати в 2014 році, оскільки положеннями п. 138.4 ст. 138 ПК України прямо передбачено, що такі витрати можуть бути понесені позивачем тільки в періоді, в якому визнано доходи від реалізації товарів.

Крім того, представник позивача зазначив, що всі понесені ФОП ОСОБА_3 витрати підтверджені первинними документами з придбання товарів, які передбачають виникнення в позивача зобов'язань з оплати придбаних товарі (кредиторської заборгованості), та, на думку позивача, є достатньою правовою підставою для віднесення сум, які позивач має сплатити за придбаний товар, до складу витрат в 2013 році.

З урахуванням вищенаведених доводів представника позивача, судом було досліджено низку первинних документів, що підтверджують придбання та подальшу реалізацію в 2013 році ФОП ОСОБА_3 товарів (послуг).

Зокрема, судом були досліджені:

- договір поставки №3/1, укладений 01.01.2013 року між ФГ "Перлина Поділля-2011" та ФОП ОСОБА_3, згідно якого продавець зобов'язаний передати товар (запчастини, паливо, будівельні матеріали) покупцеві, а останній прийняти та оплатити його по цінах, в кількості та асортименті, що вказані у супровідних документах ( том 1 а.с. 77 );

- договір поставки №3 від 08.03.2011 року, що був укладений між ОСОБА_6 (постачальник) та ФОП ОСОБА_3 (покупець), у відповідності до яких постачальник зобов'язується передати товар ( олію соняшникову), а покупець прийняти та оплатити отриманий товар. Оплата вартості товару здійснюється по факту поставки товару ( том 2 а.с. 41-42 );

- договори купівлі-продажу №30/05-13 від 30.05.2013 року, №11/09-12 від 11.09.2012 року, №1/10-13 від 01.10.2013 року, №25/11-13 від 25.11.2013 року, що були укладені між ФОП ОСОБА_3 (покупець) та ФГ "Перлина Поділля-2011" (продавець), у відповідності до яких продавець зобов'язується передати товар (соняшник у кількості вказаній у супровідних документах, пшеницю у кількості 613,94 тон, ячмінь у кількості 264,90 тон, кукурудзу в кількості 613,94 тон, солому від сільськогосподарських культур пшениці, соняшника, кукурудзи, гречки та інших культур), а покупець - прийняти та оплатити отриманий товар. Оплата здійснюється в розмірі 100% по факту поставки товару ( том 1 а.с. 77-84 );

- договір оренди транспортного засобу №3 від 03.01.2013 року, згідно якого позивач як орендар прийняв в оренду з 03.01.2013 року транспортні засоби, перелік яких вказаний в пункті 1 зазначеного договору. Орендна плата встановлюється сторонами згідно рахунка - фактури і сплачується орендарем один раз на місяць ( том 1 а.с. 85 ). Отримання в оренду транспортних засобів за вищезазначеним договором підтверджується актом прийому-передачі автотранспорту (а.с. 86);

- договором поставки від 11.07.2013 року, укладеним між ФОП ОСОБА_3 (покупець) та ТОВ "Компанія "Агролідер" (постачальник), у відповідності до якого постачальник зобов'язується передати товар (соняшник) у кількості вказаній у супровідних документах, а покупець - прийняти та оплатити отриманий товар. Покупець здійснює оплату товару протягом 10 банківських днів з моменту відвантаження товару зі складу постачальника ( том 1 а.с. 87-88 ).

Постачання, придбання товарів та отримання в оренду транспортних засобів за вищезазначеними договорами підтверджується дослідженими в судовому засіданні первинними документами, а саме: податковими накладними, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, накладними, актами, що засвідчують надання ФОП ОСОБА_7 позивачу транспортних засобів за договором оренди №3 від 03.01.2013 року, реєстрами виданих та отриманих податкових накладних (том 1 а.с. 89-248, том 2 а.с. 7-14).

Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами у повній мірі підтверджується придбання, постачання та використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивача. Даний факт також не заперечувався представником відповідача в судовому засіданні та підтверджується висновками податкового органу, що викладені в акті перевірки № 1907/1701/НОМЕР_1 від 15.07.2014 року.

Однак, незважаючи на наявність первинних документів, що підтверджують факт придбання зазначених товарів ( послуг ), суд критично ставиться до тверджень позивача щодо правомірності віднесення до валових витрат сум вартості товарів ( послуг ), які були придбані та реалізовані в 2013 році, але не оплачені у звітному періоді, з огляду на таке.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п. 1.2 п.1, п.п. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, згідно положень яких первинні документи - письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Згідно п. 2.4 Положення первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ; назва документа (форми); код форми; дата і місце складання; зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі); посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як визначено п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із змісту вказаних правових норм слідує, що підставою для віднесення витрат до складу валових є наявність відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, що підтверджують ці витрати.

Підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України передбачено, що платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" надає фізичній особі-підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат та при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік відповідно до загальних норм.

Разом з тим, як встановлено судом, ФОП ОСОБА_3 в 2013 році вів спрощений облік доходів і витрат, що не заперечувалось і представником позивача в судовому засіданні.

Так, в ході проведеної перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_3 за період 2013 року згідно наданих первинних документів, а саме банківських виписок та прибуткових касових ордерів, здійснив розрахунки з постачальниками товарів на суму 1264648,05 грн., витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату склали 37979,84 грн., вартість виконаних робіт/наданих послуг склала 523196,11 грн. Таким чином, документально підтверджені витрати позивача за період 2013 року склали в загальній сумі 1825824,00 грн.

Разом з тим, згідно поданої до податкового органу декларації витрати позивача за 2013 рік склали 5269484,84 грн., тобто позивач до валових витрат за 2013 рік включив вартість придбаних ТМЦ та отриманих послуг за вищезазначеними договорами, які станом на кінець звітного періоду не були оплачені в повному обсязі.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що до складу валових витрат, у відповідності до ст. 138, п.139.1 ст.139, п. 177.4 ст. 177 ПК України, включаються витрати лише у разі виконання таких умов: витрати повинні бути документально підтверджені, пов"язані з господарською діяльністю підприємця та безпосередньо з отриманням доходів, включатись до витрат операційної діяльності відповідно до розділу III Податкового кодексу, та повинні бути фактично оплачені.

Таким чином, з врахуванням вищенаведених правових норм, суд вважає помилковим твердження позивача про правомірність включення ним до валових витрат 2013 року частини витрат на придбання товарів, за умови відсутності документів, підтверджуючих оплату такого товару саме у звітному періоді ( в 2013 році ).

Доводи представника позивача щодо включення позивачем неоплачених сум за отриманий товар до кредиторської заборгованості суд оцінює критично, оскільки сам представник позивача в судовому засіданні пояснив, що фізичною особою - підприємцем не ведеться облік кредиторської і дебеторської заборгованості.

Зазначене також підтверджується довідками про наявність заборгованості наданою позивачем на вимогу податкового органу ( т.1 а.с. 76 ) та складеною в ході проведення перевірки контролюючим органом ( т. 1 а.с. 75 ).

Враховуючи наведене, надані в судовому засіданні представником позивача банківські виписки та прибуткові касові ордери, які підтверджують часткову сплату вже в 2014 році заборгованості за отриманий товар, судом до уваги не беруться.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підприємцем ОСОБА_3 за період 2013 року завищено обсяг валових витрат на суму 3443660,84 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, в сумі 583755,11 грн.

Крім того, п. 123.1 ст. 123 ПК України передбачено, що у разі, якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, це тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

На виконання вказаної норми Податкового кодексу України відповідачем до ФОП ОСОБА_3 була правомірно застосована штрафна санкція в сумі 145938,78 грн.

Відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Р" № від 09.09.2014 року не знайшли свого підтвердження, виходячи з встановлених фактичних обставин справи та наданих доказів, в той час як контролюючим органом доведено правомірність прийнятого рішення.

Щодо позовної вимоги про скасування вимоги Вінницької ОДПІ від 15.07.2014 року №Ф- про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 62778,14 грн., то суд зазначає наступне.

Контролюючим органом в ході проведеної документальної перевірки встановлено, що чистий дохід ФОП ОСОБА_3, на який нараховується єдиний внесок за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, становить 235195,00 грн. Разом з тим, позивачем в поданій декларацію визначено чистий дохід в сумі 54278,16 грн.

Таким чином, позивачем здійснено заниження чистого оподаткованого доходу за 2013 рік на загальну суму 180916,84 грн.

Будь-які належні й допустимі докази, які спростовували б виявлене документальною перевіркою заниження оподатковуваного доходу ФОП ОСОБА_3 за 2013 рік, позивачем не надано, а судом інших фактичних обставин.

В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що платником занижено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року в сумі 62778,14 грн.

При вирішенні адміністративного спору в цій частині суд враховує, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці - фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п.п.1,2 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Пунктом 11 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з ч.8 ст.9. Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з ч.3 та ч.4 ст.25 Закону № 2464-VI суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Як зазначено вище, в ході розгляду справи з"ясовано, що контролюючим органом встановлено заниження оподатковуваного доходу ФОП ОСОБА_3 за 2013 рік в сумі 180916,84 грн.

Відтак, відповідно до вказаних вище приписів Закону № 2464-VI, суд вважає правомірним донарахування ФОП ОСОБА_3 на підставі акта перевірки №1907/1701/НОМЕР_1 від 15.07.2013 року єдиного внеску за ставкою 34,7% за 2013 рік в сумі 62778,14 грн., щодо сплати якої позивачу надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 15.07.2014 року.

Що стосується доводів позивача про неправомірність дій відповідача щодо застосування штрафної санкції в сумі 3138,91 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.11 ст.25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції, зокрема, за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Відповідно до ч.14 ст.25 Закону № 2464-VI про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

З урахуванням встановлених обставин справи та вищенаведених норм Закону, суд вважає, що застосування до позивача штрафних санкцій органом доходів і зборів за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску здійснене на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, з урахуванням фактичних обставин справи.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Згідно положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В ході судового розгляду справи встановлено, що рішення відповідача, які є предметом оскарження, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваних рішень та докази, надані позивачем в обгрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення форми "Р" № від 09.09.2014 року, вимоги № Ф- від 15.07.2014 року та рішення про застосування штрафних санкцій № від 09.09.2014 року, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України,

суд -

п о с т а н о в и в :

відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя /підпис/ Заброцька Людмила Олександрівна

Згідно з оригіналом:

Суддя:

Секретар: