Справа № 826/20742/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 лютого 2015 року 13:20 № 826/20742/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шулежка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Пасічнюк С.В.,

за участю сторін:

представника позивача - Шебельника В.В.,

представника відповідача - Катамай Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сторен» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Сторен» (надалі - ТОВ «Сторен», позивач) до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі - ДПІ у Шевченківському районі м. Києва, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 20.10.2014р., яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 520 232,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 130 058,00 грн.

Свої позовні вимоги ТОВ «Сторен» обґрунтовує тим, що висновки акту перевірки, на підставі яких винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства, і тому позивач вважає прийняте рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що первинні бухгалтерські документи, отримані від ТОВ «ЮКК«ЗЕВС» відповідають вимогам закону та мають усі необхідні реквізити. Таким чином, зазначені суми по податкових накладних правомірно включені позивачем до податкового кредиту відповідних періодів.

На думку позивача, перевіряючий орган неправомірно кваліфікував правочин між позивачем та зазначеним контрагентом як нікчемні, так як ДПІ у Шевченківському районі м. Києва не надано жодного доказу наявності вини однієї зі сторін правочинів.

Окрім того, позивач зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.10.2014р. по справі №826/9966/14 задоволено повністю позов ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, визнано протиправними дії ДПІ у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, що виразились у проведенні зустрічної звірки ТОВ «ЮКК «ЗЕВС», результати якої оформлені Довідкою від 24.06.2014р. №329/26-56-22-03-09/37727193 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.07.2013 р. по 31.05.2014 p.» та зобов'язано ДПІ у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві вилучити з АІС "Податковий блок" та з автоматизованої системи "Результати співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України" інформацію, внесену на підставі висновків зустрічної звірки ТОВ «ЮКК «ЗЕВС», результати якої оформлені Довідкою від 24.06.2014р. №329/26-56-22-03-09/37727193 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.07.2013 р. по 31.05.2014 p.».

За таких умов, позивач вважає, що посилання в Акті перевірки на Акт від 24.06.2014р. №329/26-56-22-03-09/37727193 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» є незаконним та безпідставним.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки та запереченнях проти адміністративного позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін судом встановлено наступне.

ТОВ «Сторен» зареєстроване 28.01.2014р. у Шевченківській районній у мiстi Києвi державній адміністрації за № 0048353. Код суб'єкта господарювання за .

ТОВ «Сторен» взято на податковий облік в органах державної податкової служби за від 29.01.2014р. №89 та перебуває на обліку в ДПІ у Шевченківському районі м. Києва.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 01.04.2014р. №200167520, виданого ДПІ у Шевченківському районі м. Києва, ТОВ «Сторен» зареєстрований платником ПДВ з 01.04.2014р., індивідуальний податковий номер - 90.

ДПІ у Шевченківському районі м. Києва на підставі наказу на перевірку від 02.10.2014р. №1306 та службового посвідчення серія КВ № 091794, виданого 03.10.2012р., згідно із п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Сторен» щодо дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» (код за ) за період квітень 2014 року..

За результатами перевірки складено акт від 06.10.2014р. №1467/26-59-22-06/39071435 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки (надалі - акт перевірки).

Згідно з висновками, викладеними в акті перевірки, встановлено порушення ТОВ «Сторен»:

- п. 198.3, п.198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI зі змінами і доповненнями, внаслідок чого донараховано податку на додану вартість на загальну суму 520232 грн., у тому числі по періодам: квітень 2014 - 14603 грн., травень 2014 - 371402 грн., липень 2014 - 134227 грн.

Висновки акту перевірки обґрунтовані тим, що операції між позивачем та зазначеним контрагентом є нереальними, а укладений договір є нікчемним, а отже ТОВ «Сторен» протиправно віднесло до складу податкового кредиту суми по податкових накладних, отриманих від ТОВ «ЮКК «ЗЕВС».

Зокрема, податковий орган стверджує, що ТОВ «Сторен» не могло придбавати товар у ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» в квітні 2014 року у зв'язку з відсутністю факту придбання товару в ланцюгах постачальників.

Окрім того, відповідач зазначає про відсутність будь-яких доказів транспортування, розвантаження, завантаження та зберігання придбаних товарів.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, ДПІ у Шевченківському районі м. Києва винесено податкове повідомлення-рішення № від 20.10.2014р., яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 520 232,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 130 058,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Сторен» в особі директора Степовик Юлії Володимирівни та ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» в особі директора Новикової Марини Олексіївни укладено договір купівлі-продажу від 01.04.2014р. №01042014, укладеного у м. Київ, між ТОВ «Сторен» ().

Відповідно до умов договору предметом договору є товар в асортименті згідно домовленостей між Сторонами;

Постачальник постачатиме Покупцю товар протягом терміну дії Договору. Ассортимент, кількість поставки, ціни кожної конкретної партії товару визначаються у взаємоузгоджених Специфікаціях. Специфікації містяться у додатку 1 до цього договору, є невід'ємною частиною договору та повинні містити найменування товару, одиницю виміру, кількість, ціну за одиницю та загальну вартість товару;.

Покупець не проводить попередню оплату. На підставі рахунка на оплату Покупець проводить оплату протягом 10 банківських днів з дня прийняття товару.

Постачальник здійснює поставку товару на свій склад в межах Київської області. Покупець отримує товар методом самовивозу зі складу Постачальника.

В підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивач надав суду копії первинних документів, а саме: договір, специфікації до нього, податкові та видаткові накладні, платіжні доручення тощо.

Суми податкового кредиту з ПДВ по придбаним товарам (шпаклівка, прутки з вулецевої сталі, затверджувач для лаку, грунт акриловий, фарба акрилова, затверджувач для грунту, маса поліуретанова, стрічка двостороння клеюча, лист звукоізоляційний, волокно абразивне, круг паперовий, диск абразивний, стрічка маскуюча, рушник паперовий, поглинач вологи, лак акриловий, замазка ущільнююча, термоклей, папір абразивний, болти, рулон оцинкований, сталь листовий оцинкований, ущільнюючі прокладки, мозаїка скляна на пластиковій основі та їх різновиди в асортименті) включено позивачем до складу податкового кредиту та відображено в податкових деклараціях з ПДВ.

Зокрема, з поданої звітності ТОВ «Сторен» з податку на додану вартість, вбачається часткове включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту за квітень 2014 року по взаємовідносинам із ТОВ «ЮКК «ЗЕВС», а саме: у квітні 2014, декларація з податку на додану вартість від 16.05.2014 №. Задекларована сума податкового кредиту у сумі 99665 грн., у тому числі по контрагенту-постачальнику ТОВ «ЮКК«ЗЕВС» у сумі 14603,54 грн.; у травні 2014, декларація з податку на додану вартість від 17.06.2014 №. Задекларована сума податкового кредиту у сумі 394569 грн., у тому числі по контрагенту-постачальнику ТОВ «ЮКК«ЗЕВС» у сумі 371402,27 грн.; у липні 2014, декларація з податку на додану вартість від 19.08.2014 №. Задекларована сума податкового кредиту у сумі 134227 грн., у тому числі по контрагенту-постачальнику ТОВ «ЮКК«ЗЕВС» у сумі 134226,61 грн.

З огляду на таке, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість належить з'ясовувати, зокрема, обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Судам слід ураховувати, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама собою не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.

Про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини: результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

Окрім того, необхідно зазначити, що згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 26.09.2006р. правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до Листа від 02.06.2011р. встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників

Відповідно до ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Суд також звертає увагу на те, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України, відображеної в Інформаційному листі від 01.11.2011р. №1936/11/13-11 «Щодо підтвердження даних податкового обліку», документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем до перевірки та безпосередньо до суду надані специфікації до Договору від 01.04.2014р. №01042014 у кількості 22 штуки, податкові та видаткові накладні, копії банківських виписок, підтверджуючих часткову оплату отриманих ТМЦ від контрагента-постачальника ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» від 12.05.2014р. №5575 на суму 265000 грн.; від 18.06.2014р. №2052 на суму 9415 грн.; від 23.06.2014р. №4045 на суму 2200 грн.

У відповідності до п.п.4.1 Договору від 01.04.2014р. № 01042014, транспортування ТМЦ придбаних ТОВ «Сторен» у контрагента-постачальника ТОВ «ЮКК« ЗЕВС» відбувається методом самовивозу зі складу ТОВ «ЮКК«ЗЕВС».

У запиті ДПІ ДПІ у Шевченківському районі м. Києва від 18.09.2014р. №23286/10/26-59-22-08-66, отриманому особисто директором ТОВ «Сторен» Степовик Юлією Володимирівною, містилась інформація про надання необхідних документів які б підтверджували факт придбання даних ТМЦ, включаючи його транспортування, розвантаження, завантаження (назва суб'єкта господарювання-перевізника, податковий номер, місце знаходження, документи що підтверджують перевезення).

В той же час, у копіях первинних документів, наданих ТОВ «Сторен» на запит ДПІ у Шевченківському районі м. Києва, а також наданих позивачем до суду відсутня інформація щодо транспортування, розвантаження, завантаження придбаних ТМЦ у ТОВ «ЮКК «ЗЕВС».

Крім того, позивачем не надано картки бухгалтерських рахунків 631,64,311,28, що не дає можливості проаналізувати та перевірити правильність введення бухгалтерського обліку та як наслідок формування податкового обліку з податку на додану вартість за періоди, по яким фактично задекларовано податковий кредит ТОВ «Сторен» по взаємовідносинам із контрагентом-постачальником ТОВ «ЮКК«ЗЕВС».

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-ІІІ, встановлено перелік обов'язкових документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення юридичною особою на договірних умовах та для власних потреб. До таких документів відносяться: документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах; дорожній лист; товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж; інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно п.1 Наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», зареєстрованого в Мінюсті України 20.02.1998р. за № 128/2568 (надалі - Наказ № 363), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно п.11.7 Наказу №363, перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009р. № 207 «Про затвердження Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні», а саме п. 1 передбачено, що для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах обов'язковими документами, зокрема, є товарно-транспортні накладні.

Провівши системний аналіз вищезазначених норм права, суд приходить до висновку, що товарно-транспортна накладна є документом обов'язкової первинної фінансово-господарської звітності.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 28.01.2010р. у справі № К-5279/09.

При цьому, позивачем доказів здійснення транспортування продукції, зокрема товарно-транспортних накладних, на підставі яких повинно здійснюватись оприбуткування та бухгалтерський облік, суду не надано, що, в свою чергу, свідчать про відсутність здійснення перевезення за договором купівлі-продажу, укладеним між позивачем і ТОВ «ЮКК«ЗЕВС».

Позивач надав суду копії митних декларацій, інвойсів та міжнародних товарно-транспортних накладних (СМR), однак вказані документи лише підтверджують факт ввезення товару ТОВ «ЮКК«ЗЕВС» на територію України, проте, не мають відомостей про подальше транспортування, розвантаження, завантаження придбаних у ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» товарів позивачем.

Також, з матеріалів справи вбачається, що до відповідача 02.10.2014р. надійшов лист від ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, згідно якого, співробітниками оперативного управління ДПІ у Соломянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві в рамках кримінального провадження №009000030 від 27.02.2014р. відкритому за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 212 ліквідовано «конвертаційний центр», який надавав послуги підприємствам реального сектору економіки з формування незаконного податкового кредиту та переведення безготівкових коштів у готівку на території м. Києва та інших регіонів України. У межах проведення слідчо-оперативних заходів проведено 12 обшуків, в результаті чого вилучено 54 печатки по 46 СГД, в тому числі по ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» ().

ТОВ «ЮКК «ЗЕВС» протягом січня 2013 - квітня 2014 сформовано незаконний податковий кредит вигодонабувачам на суму 9 млн. грн.; директор, бухгалтер та засновник гр. ОСОБА_5, зареєстрований: АДРЕСА_1, знаходиться у розшуку Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві за ч.2 ст. 146, ч.4 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується із висновком податкового органу, що ТОВ «ЮКК«ЗЕВС» здійснювало діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам, зокрема, і ТОВ «Сторен».

З приводу зазначених обставин суд також зазначає, що при перевірці господарських операцій між позивачем та його контрагентом слід застосовувати доктрину «Ділова мета» (business purpose).

Так, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов'язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків. Із наведеного можна зробити висновок про те, що господарські операції (поставка, продаж, фінансова допомога, інвестиція тощо) є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов'язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника податків. Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій. Слід зазначити, що до загальновизнаних у світі дієвих механізмів, завдяки яким здійснюється аналіз господарських угод, виявлення та класифікація протиправних схем та методик незаконного ухилення від сплати податків відносяться спеціальні судові доктрини. Щодо правочину між позивачем та зазначеним контрагентом, доречним є застосування доктрини «Ділова мета» (business purpose) та «Реальність господарської операції». Суть доктрини полягає у тому, що діяльність платника податків не ставиться під сумнів, якщо у неї є розумна ділова мета, крім мінімізації оподаткування. В іншому випадку податкові наслідки переосмислюються у відповідності з економічною сутністю операцій та такий правочин визнається недійсним. При цьому обов`язок доказування розумного змісту покладається на учасників правочину.

Вказана доктрина базується на прецедентах Верховного Суду США (US Supreme Court. Moline Properties, Inc. v. Commissioner, 319 US 436 (1943)); US Supreme Court. US v. Phellis, 257 US 156 (1921)), Європейського Суду Справедливості European Court of Justice. Halifax v. Commissioners, Case C-255/02 ("Halifax").

Положення щодо ділової мети та розумного змісту господарської операції широко застосовуються в судовій практиці на підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів у справах про відшкодування ПДВ, неодноразово зазначав, що в справах не встановлено наміру одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності.

Вперше доктрину «ділова мета» в Україні використано Верховним Судом України у Постанові його Судової палати в адміністративних справах від 12.02.2008р. у справі № 08/28 за позовом ТОВ «Метпромсервіс» до ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується із висновком податкового органу, що господарська діяльність контрагента позивача є протиправною, а укладений між ними договір - нікчемним як такий, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, що є порушенням ст. 234 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 208 Господарського кодексу України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Внаслідок протиправних дій з боку ТОВ «Сторен» з метою несплати податків спричинена шкода державному бюджету України, а отже, взаєморозрахунки між позивачем та зазначеним контрагентом здійснено з метою, що суперечить соціально-економічним інтересам держави і суспільства.

Беручи до уваги вищезазначене, суд вважає, що ДПІ у Шевченківському районі м. Києва доведено, що зміст зазначених вище угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків, що свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Враховуючи вищезазначене, податковий кредит відповідно до податкових накладних на загальну суму ПДВ 720 000 грн., з яких фактично включено до податкового кредиту ТОВ «Сторен» () суму 520 232,42 грн., у тому числі по періодам: квітень 2014 - 14 603,54 грн., травень 2014 - 371402,27 грн., липень 2014 - 134226,61 грн., які виписані ТОВ «ЮКК«ЗЕВС» на адресу ТОВ «Сторен» не може бути використаний ТОВ «Сторен» в податковому обліку.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового Кодексу України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Відтак, збільшення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі

520 232,00 грн. та нарахування штрафних санкцій у розмірі 130 058,00 грн. здійснено відповідачем правомірно, що свідчить про те, що податкове повідомлення-рішення № від 20.10.2014р. винесено відповідачем обґрунтовано, у межах повноважень, наданих відповідачу законодавством України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Беручи до уваги положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

При цьому, згідно з ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Так, ставки сплати судового збору встановлено ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої за подання до адміністративного суду позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Враховуючи зазначені норми Закону, ставка судового збору становить 4 872,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 850,00 грн.

Враховуючи, результат розгляду адміністративної справи в частині майнових вимог та вищезазначені правові норми, з позивача підлягає стягненню на користь Державного бюджету решта суми судового збору в розмірі 3 022,00 грн.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Сторен» відмовити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Сторен» () судовий збір у розмірі 3 022,00 грн. на р/р: 4007, отримувач коштів УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Повний текст постанови складений та підписаний 23.02.2014р.

Суддя В.П. Шулежко