Справа № 826/3643/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 березня 2015 року № 826/3643/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Київської міської ради треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Кооперативна автостоянка "ГЛИБОЧИЦЬКА" Товариство з обмеженою відповідальністю «Геокон»
про визнання протиправним та скасування рішення
Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання протиправними дії Київської міської ради по прийняттю рішення від 10.07.2003 року № 638/798 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" в частині пункту 26 рішення Київської міської ради від 10.07.2003 року № 638/798.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у вересні 2014 року дізнався про передачу земельної ділянки, якою він користується на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів № 1771/А від 22.11.1982, Товариству з обмеженою відповідальністю "Геокон" згідно оскаржуваного пункту рішення Київської міської ради. Вказаний пункт рішення вважає протиправним та просить його скасувати, посилаючись на рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, оскільки вважає, що передаючи в оренду земельну ділянку іншому землекористувачу з присвоєнням іншої адреси (Глибочицький проїзд 2) відповідач порушив права позивача як користувача цією ж земельною ділянкою.

Відповідач проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи. В якості безпідставності позовних вимог відповідач зазначає, що приймаючи рішення від 10.07.2003 року № 638/798 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" Київська міська рада діяла в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того відповідач вказував про відсутність порушених прав ОСОБА_1 при передачі земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "Геокон", оскільки позивач не був власником або користувачем вказаної земельної ділянки.

Ухвалою суду від 04.03.2015 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Кооперативна автостоянка "ГЛИБОЧИЦЬКА", Товариство з обмеженою відповідальністю "Геокон".

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кооперативна автостоянка "ГЛИБОЧИЦЬКА" явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про місце, дату та час судового розгляду справи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Геокон" також заперечувала проти позовних вимог зазначаючи, що рішенням виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів № 1771/А від 22.11.1982 земельна ділянка позивачу не надавалась, так як п. 3 вказаного Рішення вирішено на земельній ділянці по АДРЕСА_1 "створити тимчасову відкриту кооперативну автостоянку", а тому просила відмовити у задоволенні позову.

24.03.2015 року в судовому засіданні з урахуванням положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,-

ВСТАНОВИВ:

10.07.2003 року Київською міською радою прийнято рішення "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення користування землею" № 638/798 .

Пунктом 26 вказаного рішення затверджено проект відведення земельних ділянок Товариству з обмеженою відповідальністю "Геокон" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісних приміщень та гаражів у Глибочицькому проїзді, 2 у Шевченківському районі м. Києва.

Позивач не погоджується з вказаним рішення та зазначає, що Київська міська рада порушила його право як землекористувача тієї ж земельної ділянки, яку надано третій особі - ТОВ "Геокон".

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи оскаржуване рішення Київської міської ради на предмет його відповідності вимогам, встановленим частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 2статті 140 Конституції України особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Частиною 3 статті 24 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон №280/97-ВР) визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на їх території належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб міста; д) припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом; е) прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок; є) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок із земель державної власності, що проводяться органами виконавчої влади; ж) встановлення та зміна меж сіл, селищ, районів у містах; з) організація землеустрою; и) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; і) здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ї) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) чи припинення використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства; й) інформування населення щодо надання, вилучення (викупу) земельних ділянок; к) внесення у встановленому порядку пропозицій до Верховної Ради України щодо встановлення та зміни меж міст; л) вирішення земельних спорів; м) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ст. 116 Земельного кодексу України).

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону №280/97-ВР вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ст. 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради.

Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки (ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи Комунальним підприємством "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі" було підготовлено проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "Геокон" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісних приміщень та гаражів у Глибочицькому проїзді, 2 у Шевченківському районі м. Києва.

Зазначений проект був погоджений в установленому законом порядку, що підтверджується копіями висновків Головного управління містобудування та архітектури щодо умов використання земельної ділянки та наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки від 04.04.2003 року № 18-1044; Державного управління екології та природних ресурсів м. Києва від 06.06.2003 року № 08-8-20/3815; Головного державного санітарного лікаря м. Києва від 20.05.2003 року № 3512; Головного управління охорони культурної спадщини та реставраційно-відновлювальних робіт від 06.06.2003 року № 2833; Шевченківської районної у м. Києві ради від 21.05.2003 № 432; Головного управління земельних ресурсів від 20.06.2003 року № 03-22/961-13, копії яких наявні в матеріалах справи.

За наявності позитивних висновків вищевказаних органів відповідачем з урахуванням положень ст. 123 Земельного кодексу прийнято рішення про затвердження проекту відведення земельних ділянок Товариству з обмеженою відповідальністю "Геокон" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісних приміщень та гаражів у Глибочицькому проїзді, 2 у Шевченківському районі м. Києва.

При цьому судом враховано, що пунктом 3 Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва "Про організацію відкритих кооперативних автостоянок для індивідуальних транспортних засобів" № 1771/А від 22.11.1982 створено тимчасову відкриту кооперативну автостоянку на земельній ділянці по АДРЕСА_1. Тобто зазначеним рішенням ОСОБА_1 земельна ділянка у користування не надавалась.

Суд вважає за необхідне наголосити, що статтею 11 Кодексу передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені саме відповідачем.

Таким чином судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації. Проте, позивачем не доведено, що Київська міська рада приймаючи рішення про передачу ТОВ "Геокон" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування офісних приміщень та гаражів у Глибочицькому проїзді, 2 у Шевченківському районі м. Києва порушила його права та інтереси як землекористувача переданої ТОВ "Геокон" земельної ділянки.

Посилання позивача на рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 в якому зазначено, що підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт, громадяни та юридичні особи набувають права користування або права власності на земельні ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, що він є законним користувачем переданої ТОВ "Геокон" земельної ділянки .

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві докази позивача є необґрунтованими, та відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст.124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його права не можуть бути обмежені, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач, в свою чергу з урахуванням вимог ч. 2 ст. 71 КАС України виконав покладений на нього обов'язок в частині доведення правомірності вчинення відповідних дій, а тому суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги та набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда