Справа № 817/631/15
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/631/15

25 березня 2015 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук Т.О. при секретарі судового засідання Цвіркун О.О.., за участю:

представника позивача - Павлюк І.А.,

представників відповідача - Іщук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів"

до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області
про визнання дій протиправними та скасування постанови , -
в с т а н о в и в :

До Рівненського окружного адміністративного суду звернулось Відкрите акціонерне товариство "Рівненський завод тракторних агрегатів" з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Рівненській області про скасування постанови про визнання дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Рівненській області Дудки І.О. по винесенню постанови про арешт коштів від 10.02.2015 року; скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Рівненській області Дудки І.О. від 10.02.2015 року про арешт, за якою накладено арешт на кошти Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів" в сумі 409461,39 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що приймаючи постанову про накладення арешту на кошти боржника, державний виконавець діяв неправомірно, оскільки з дня винесення ухвали суду про введення процедури санації арешт на майно боржника - Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів" та інші обмеження дій боржника щодо розпорядження його майном можуть бути накладені лише в межах процедури санації, а обмеження майнових прав боржника іншими органами або посадовими особами крім господарського суду неможливе. Посилаючись на пріоритет Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо інших законодавчих актів України, позивач вважає дії відповідача та прийняту постанову протиправними. Крім того, зазначив, що відповідачем вказано невірну суму, яка підлягає стягненню у відповідності до оскаржуваної постанови, а тому просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 10.03.2015 відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи призначено на 18.03.2013 року, відкладено на 25.03.2015 року (в зв'язку з неявкою представника відповідача).

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги підтримав з урахуванням обставин викладених позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, пояснив суду, що державний виконавець діяв правомірно згідно з вимогами чинного законодавства.

Дослідивши представлені позивачем документи та інші зібрані по справі матеріали, заслухавши представника позивача та відповідача суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

У провадженні господарського суду Рівненської області знаходиться справа № 9/83 про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів", порушена в порядку загальних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній до 19.01.2013).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 21.02.2012 введено процедуру санації боржника, призначено керуючим санацією арбітражного керуючого Гонтар Н.Б. та інше.

Ухвалою від 12.10.2012 затверджено план санації боржника та продовжено строк процедури санації.

Постановою господарського суду Рівненької області від 17.06.2014 (суддя Заголдна Я.В.) затверджено звіт керуючого санацією, припинено процедуру санації, визнано боржника банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Гонтар Н.Б. та зобов'язано його вчинити певні дії.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.07.2014 (судді: Коломис В.В. - головуючий, Огороднік К.М., Тимошенко О.М.) за результатом розгляду апеляційних скарг арбітражного керуючого Тищенко О.І., Державного агентства резерву України, гр. ОСОБА_1., прокуратури м. Рівне в інтересах держави в особі Фонду державного майна України зазначену постанову залишено без змін у цілому.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.10.2014 за результатами розгляду касаційної скарги арбітражного керуючого Тищенко О.І. зазначені судові рішення у частині призначення ліквідатора боржника залишено без змін. В іншій частині вимог касаційної скарги арбітражного керуючого Тищенко О.І. касаційне провадження припинено. Не погоджуючись із вищевказаними постановами суду першої та апеляційної інстанції, Державне агентство резерву України (скаржник) звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в повному обсязі та передати справу за підсудністю на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга була мотивована порушенням судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 1, 31, 17, 24 Закону про банкрутство ст.ст. 16, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник посилався на відсутність доказів неоплатності боржника, а також неправомірне призначення на посаду ліквідатора арбітражного керуючого, який неналежним чином виконував обов'язки керуючого санацією.

Постановою Вищого Господарського суду України від 12.11.2014 року по справі №9/83 касаційну скаргу Державного агентства резерву України задоволено. Постанову господарського суду Рівненської області від 17.06.2014 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.07.2014 у справі № 9/83 скасовано. Справу № 9/83 передано на новий розгляд до господарського суду Рівненської області на стадію санації в іншому складі суду.

Постановою державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Рівненській області від 10.02.2015 року державним виконавцем накладено арешт на кошти Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів".

Однак, під час засідання судом встановлено, що на виконанні у відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Рівненській області перебуває зведене виконавче провадження про стягнення із Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів" на загальну сум стягнення 371053,99 грн. Боржником в самостійному порядку рішення судів не виконані.

Державним виконавцем винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору на загальну суму 37105,40 грн. та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій на суму 1302,00 грн.

З метою забезпечення виконання виконавчих документів виникла необхідність накладення арешту на кошти боржника.

Відтак, 10.02.2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Рівненській області при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження, а саме: виконавчого листа №569/12307/14-ц виданого 23.10.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчого листа №569/9568/14-ц виданого 30.09.2014 Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчого листа №569/7114/13-ц виданого 18.12.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчого листа №569/5736/14-ц виданого 13.11.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчого листа №569/3892/14-ц виданого 03.07.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчого листа 569/8415/14-ц виданого 16.10.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчого листа №569/8070/14-ц виданого 18.09.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод тракторних агрегатів» заборгованості в сумі 371053,99 грн. на користь стягувачів, постанов про стягнення виконавчого збору в сумі 37105,40 грн. та постанови про стягнення витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій на суму 1302,00 грн. від 09.02.2015 року, а всього 409461,39 грн., постановлено, накласти арешт на кошти Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів" в сумі 409461,39 грн.

Не погоджуючись з діями державного виконавця та прийнятою постановою про арешт коштів, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

18 січня 2013 року набрала чинності нова редакція Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.92 р. № 2343-XII. Дія закону почалась з 19.01.2013 року. Позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду в березні 2015 року, а тому розгляд та вирішення справи відбувся відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в діючий редакції закону.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з Законом України «Про державну виконавчу службу», Законом України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень судів і інших органів (посадових осіб) покладене на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Положення статті 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначають, що державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, у порядку, передбаченому законом. Таким чином, від імені державної виконавчої служби суб'єктом примусового виконання судового рішення виступає державний виконавець.

Стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» покладає на державного виконавця обов'язок вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, у зв'язку з чим при здійсненні виконавчого провадження він має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 33 «Про виконавче провадження» передбачено особливості виконання рішень у разі відкриття кількох виконавчих проваджень щодо одного боржника. Так, відповідно до частини першої - у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно до частини четвертої статті 39 «Про виконавче провадження» протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Накладений державним виконавцем арешт на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, не знімається. У період зупинення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

Спосіб накладення арешту на кошти боржника визначено статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини п'ятої статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Згідно з частиною четвертою статті 28 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня винесення ухвали суду про введення процедури санації арешт на майно боржника та інші обмеження його дій щодо розпорядження майном можуть бути накладені виключно у межах процедури санації та у разі, якщо вони не перешкоджають виконанню плану санації та не суперечать інтересам конкурсних кредиторів.

Однак, судом виконавче провадження в кількості 8 виконавчих проваджень виникли з трудових правовідносин, а саме щодо невиплати заробітної плати працівникам Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод тракторних агрегатів"

Згідно статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечена своєчасності виплати заробітної плати» яким внесено зміни до статті 24 Закону України «Про оплату праці» - своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Оскаржувана постанова винесена лише в межах суми за зведеним виконавчим в кількості 8 виконавчих документів на суму 409461,39 грн., тобто за виконавчими документами про стягнення заробітної плати, які підлягають примусовому виконанню у спосіб та порядок, встановлений виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, аналізуючи норми законодавства суд зазначає, що з метою досягнення компромісних рішень, враховуючи колізію законодавства, відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця. Однак, позивач не скористався наданим йому правом.

Надаючи оцінки вищезазначеним нормам, слід зазначити, що на відміну від процедури мораторію введення процедури санації не встановлює ніяких обмежень щодо стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати в зведеному виконавчому провадженні.

Таким чином, суд вважає, що дія частини п'ятої статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що аналіз справ Європейського суду з прав людини, показує що 90 відсотків справ, що надходять сьогодні на комунікацію із Урядом України з Європейського суду з прав людини, стосуються заявлених порушень статей 6, 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та статті 1 Протоколу 1 до Конвенції в частині тривалості виконання судових рішень національних судів, винесених на користь заявників, наявності ефективних засобів правового захисту при тривалому невиконанні судового рішення та втручання держави у право заявників на мирне володіння своїм майном.

Практика свідчить, що у більшості справ на тривалість виконання рішень національних судів впливає порушення провадження у справі про банкрутство підприємства-боржника. Тобто, державна виконавча служба практично позбавлена можливості виконати рішення суду, оскільки після порушення провадження в справі про банкрутство забезпечити виконання рішення суду поза межами процедури банкрутства фактично неможливо.

Зокрема, за чинним законодавством тривалість процедури банкрутства, враховуючи попередній розгляд справи, процедуру санації та ліквідації, може сягати 4 років, а на практиці цей термін може перевищувати 5-7 і більше років. Протягом цього строку діє мораторій на задоволення вимог кредиторів, а саме забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства. Тобто рішення судів України щодо стягнення заборгованості заробітної плати з підприємств-боржників не виконуються, що, у свою чергу, призводить до порушення конституційних прав громадян.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу тривалості виконання рішення в світлі заходів, вжитих державою для прискорення вирішення внутрішніх систематичних проблем (остаточна ухвала щодо прийнятності у справі "Сокур проти України"; рішення у справах "Півень проти України", "Жовнір проти України", "Войтенко проти України", "Шмалько проти України", "Ромашов проти України").

Суд зазначає, питання про виконання рішення в частині заборгованості по заробітній платі державною виконавчою службою виникають саме з трудових правовідносин.

Трудові права та інші права є тісно пов'язаними між собою, але вони становлять одну із основ у посиленні правових можливостей захисту матеріально незабезпечених верств населення. Одним із важливих «джерел» розуміння стану із правами людини у державі є, безперечно, Рішення Європейського Суду з прав людини. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні. Також Європейський Суд з прав людини включає до мирного володіння своїм майном, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Так як і в інших подібних справах, у справі "Баландіна проти України" (заява N 16092/05, рішення від 6 грудня 2007 року) встановлено порушення статті 1 Першого протоколу щодо мирного володіння своїм майном, коли справа стосувалась заборгованості щодо виплати заробітної плати. Дзержинський районний суд м. Харкова у рішенні від 5 травня 2000 року зобов'язав колишнього роботодавця заявниці - Державне комунальне ремонтно-будівельне підприємство з ремонту житлового фонду Фрунзенського району м. Харкова - виплатити їй 4489,02 грн. заборгованості із заробітної плати та інших виплат, однак після ліквідації заборгованість залишилась у зв'язку з відсутністю коштів підприємства-боржника. Аналогічно у справі «Батрак проти України» (заява N 50740/06, рішення від 18 червня 2009 р.) встановлено, що 9 квітня 2004 року Автозаводський районний суд міста Кременчука присудив заявниці 8636,45 гривень виплат, гарантованих статтею 57 Закону України «Про освіту». Зазначені виплати, передбачені для викладачів, не здійснювались через відсутність видатків на такі цілі у державному бюджеті. У справі «Безуглий проти України» Європейським Судом з прав людини встановлено порушення статті 1 Протоколу № 1 у зв'язку із тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості із заробітної плати. У справі «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10 грудня 2009 року) встановлено порушення права на мирне володіння своїм майном через невиконання рішення суду про виплату заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (стаття 86 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач доказав суду належними, допустимими та достатніми доказами правомірність прийняття постанови про арешт коштів боржника та правильність своїх дій під час виконання виконавчого провадження.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Фактів порушення закону з боку державного виконавця при винесенні постанови про арешт коштів боржника, правомірність винесення якої оспорюється позивачем у даній справі, судом не встановлено.

Щодо посилання позивача на розбіжність суми вказаної в оскаржуваній постанові, судом встановлене наступне.

При складанні резолютивної частини постанови від 10.02.2015 року про арешт коштів державним виконавцем допущено описку в написанні суми накладеного арешту, а саме замість суми 409461,39 грн. вказано помилково суму 646575,66 грн.

Під час судового засідання представник відповідача надав суду постанову від 24.03.2015 року про виправлення помилки. У вказаній постанові постановлено виправити допущену помилку у постанові про арешт коштів боржника від 10.02.2015 року, а саме в пункті першому постанови суму «646575,66 грн.» замінено на суму «409461,39 грн». Як стверджував представник відповідача постанова 25.05.2015 року буде надіслана на адресу позивача, підстав вважати вказане представником відповідача таким, що не відповідає дійсності у суду відсутні.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 14, 70, 71, 72, 86, 118, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

У задоволені адміністративного позову - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Кравчук Т.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 26 березня 2015 р.