Справа № 2а-12685/11/2670
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2015 року м. Київ К/9991/53084/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайло О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року

у справі №2а-12685/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Київ»

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби,

за участю Прокурора Святошинського району м. Києва,

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Київ» (далі - Позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - Відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 24 січня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суду постановою від 07 серпня 2012 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове, яким позовні вимоги задовольнив, скасував податкове повідомлення-рішення від 14 квітня 2011 року №.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати

доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Податковий орган провів планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, про що склав акт від 29 березня 2011 року №65/23-80/33549796, яким, зокрема, встановив порушення позивачем вимог підпунктів 7.2.1, 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2 статті 7, підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у результаті чого занижено податок на додану вартість на 1 725 325,00 грн.

За результатами проведеної перевірки податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 14 квітня 2011 року №, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 2 156 656,25 грн., з яких 1 725 325,00 грн. за основним платежем та 431 331,25 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичною підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення слугував висновок податкового органу про те, що позивачем включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість вартість товарів (робіт, послуг), отриманих від ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» та ТОВ «ВАККО» за нікчемним правочином.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні складу податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з придбання товарів (робіт, послуг) у ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» та ТОВ «ВАККО».

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «С.ДЖ.ГРУП» укладено договір підряду від 24 листопада 2008 року № 24/11, предметом якого є виконання монтажних робіт.

На виконання зазначеного договору ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» було виписано податкові накладні на загальну суму 10 022 911,60 грн., сума податку на додану вартість за якими у розмірі 1 670 485,27 грн. була включена позивачем до складу податкового кредиту відповідних звітних періодів.

Крім того, між позивачем та ТОВ «ВАККО» укладено договір від 27 грудня 2008 року № Р-12/09-87, предметом якого є виготовлення та розміщення рекламних матеріалів.

На виконання умов вказаного договору ТОВ «ВАККО» було виписано податкову накладну від 29 січня 2010 року № 290124 на загальну суму 329 041,44 грн., у тому числі податок на додану вартість у розмірі 54 840, 24 грн. Вказана сума податку було включена позивачем до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду.

Фактичне виконання вказаних господарських відносин також підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі виконаних робіт, додатками до актів приймання-передачі виконаних робіт, кошторисами, податковими накладними, актами приймання-передачі матеріалів.

Так, відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно приписів п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п.п.7.4.5 п.7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.п.7.2.6 цього пункту).

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємствами-контрагентами, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем податковий кредит сформований у відповідності з зазначеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість», підтверджено відповідними податковими накладними, що виписані контрагентом зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Отже, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірної суми податку по господарським операціям з ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» та ТОВ «ВАККО».

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2012 року у справі №2а-12692/11/2670, встановлено факт реального виконання укладеного позивачем договору від 27 грудня 2008 року № Р-12/09-87.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи податкового органу про наявність кримінальної справи №69-107, порушеної відносно громадянина ОСОБА_1 та невстановлених слідством осіб за фактом створення фіктивного підприємства ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» за ознаками складу злочину передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України, як підтвердження фіктивності спірних господарських операцій, обґрунтовано не прийняті до уваги судом, оскільки вказана кримінальна справа порушена за фактом фіктивного підприємництва контрагента та не має жодного відношення до господарської діяльності позивача. Крім того, вироку у даній кримінальній справі податковим органом суду не надано.

Крім того, висновок податкового органу про те, що відсутність контрагента позивача за місцезнаходженням, свідчить про відсутність у позивача права на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є помилковим з огляду на те, що чинне на час виникнення спірних правовідносин податкове законодавство не ставило у залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення та наявність правових підстав для його скасування.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративногосудочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року у справі №2а-12685/11/2670 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддяНечитайло О.М.
СуддіЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.