Справа № 826/17500/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 квітня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги Державної фінансової інспекції в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції в м. Києві до Київського міського центру зайнятості про зобов'язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Державна фінансова інспекція в м. Києві, звернулась до суду з адміністративним позовом до Київського міського центру зайнятості про зобов'язання виконати п.3,4,7,8 вимоги Держфінінспекції в м. Києві від 16.05.2014 року № 26-06-14-14/6599.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою представник Державної фінансової інспекції в м. Києві подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності відповідача за період з 01.01.2012 року по 01.01.2014 року, за результатами якої складено акт від 03.04.2014 року № 06-30/857, яким зафіксовані виявлені під час ревізії порушення.

На підставі зазначеного акту, з метою повного усунення виявлених під час ревізії відповідача порушень, позивачем було оформлено вимогу «Щодо усунення порушень, виявлених ревізією» від 16.05.2014 року № 26-06-14-14/6599, якою відповідачу виставлені наступні вимоги, зокрема:

3. Внаслідок недотримання вимог п.7 Порядку надання роботодавцю дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування безробітних, затвердженого наказом Мінпраці від 10.01.2001 року № 1, п.1.1. договорів, укладених Центром з роботодавцями про працевлаштування безробітних з наданням дотації, ст.629 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», протягом 2012-2013 років Центром в 101 випадку здійснено відшкодування дотацій підприємствам-роботодавцям на працевлаштування безробітних за неповний місяць в сумах, які в розрахунку за повний місяць перевищують середній рівень заробітної плати за всіма видами економічної діяльності по місту Києву у відповідних місцях, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) Центру на загальну суму 195,21 тис. грн., - здійснити коригування заборгованості по розрахунках з підприємствами-роботодавцями та вжити заходи щодо повернення зазначених коштів на загальну суму 195,21 тис. грн., в тому числі за рахунок осіб, з вини яких допущено порушення.

4. У зв'язку з порушенням п.1.2. «Вимог по застосуванню ресурсних елементів кошторисних норм на ремонтно-будівельні роботи» (ДБН Д.1.1-4-2000), п.3.3.12, п.3.1.16.7, п.4.2.1.6, п.3.3.10.1, п.1.3.4.2, п.3.3.12, п.3.1.18, п.3.3.10.1 «Правил визначення вартості будівництва» (ДБН Д.1.1-1-2000), ч.8 ст.9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», підрядними організаціями завищено вартість виконаних ремонтно-будівельних робіт на загальну суму 52,82 тис. грн. - вжити заходи по поверненню зазначених коштів на загальну суму 49,37 тис. грн. у порядку, визначеному законодавством України, у разі необхідності провести претензійно-позовну роботу щодо їх повернення.

7. Внаслідок недотримання вимог ч.7 ст.8, ч.5 ст.9, ч1 ст.10 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та п.1.4. Інструкції з інвентаризації матеріальних цінностей, розрахунків та інших статей балансу бюджетних установ, затвердженої наказом Головного управління Державного казначейства України від 30.10.1998 року № 90, в обліку Центру, по розрахунках: з ПАТ «АК «Київводоканал» завищено кредиторську заборгованість на суму 0,99 тис. грн. та занижено дебіторську заборгованість на 5,66 тис. грн.; з УДППЗ «Укрпошта» занижено дебіторську заборгованість на суму 3,27 тис. грн.; з ПАТ «Київенерго» занижено кредиторську заборгованість на суму 64,0 тис. грн. та завищено дебіторську заборгованість на 23,29 тис. грн. - провести звірку взаєморозрахунків, відкоригувати по бухгалтерському обліку Центру суми дебіторської та кредиторської заборгованості за відповідними контрагентами.

8. У зв'язку з недотриманням вимог ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», п.2.10 Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 31.05.2013 року № 138/655, внаслідок нарахування сум фактичних витрат на навчання одного безробітного Центром недоотримано кошти в сумі 0,42 тис. грн. - вжити заходів щодо повернення зазначених коштів на загальну суму 0,42 тис. грн. у порядку, визначеному законодавством України, у разі необхідності провести претензійно-позовну роботу по їх стягненню.

Відповідачем були опрацьовані результати ревізії та вимога позивача від 16.05.2014 року № 26-06-14-14/6599, у зв'язку з чим, з метою усунення порушень у роботі видано наказ від 16.06.2014 року № 344 та розроблено заходи по усуненню порушень та недопущення їх в подальшому, про що повідомлено позивача листом від 18.06.2014 року № 06-6456.

Проте, на думку позивача, відповідачем у повному обсязі не виконано обов'язкову для виконання вимогу від 16.05.2014 року № 26-06-14-14/6599, а саме: наведені вище пункти 3,4,7,8 вимоги, що і стало підставою для його звернення до адміністративного суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем використано неналежний спосіб захисту права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Згідно з п.1 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 року № 499/2011 (далі - Положення) Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до покладених на неї завдань, Держфінінспекція України вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пп.4 п.4 Положення).

Для виконання покладених на неї завдань, має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (пп.15, 21 п.6 Положення).

При цьому, за змістом п.7 Положення, Держфінінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах.

Як вже зазначалося, Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положенням п.7 та 10 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими органу державного фінансового контролю надано право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, органу державного фінансового контролю надано право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Відповідно до наказу Головного управління контрольно-ревізійного управління України від 09.08.2002 № 168, яким затверджено Стандарти державного фінансового контролю за використанням бюджетних коштів, державного і комунального майна, відповідно до якого визначено, що при документуванні результатів та формування матеріалів контрольних заходів, складанні офіційної та супровідної документації слід дотримуватись таких принців викладення інформації як ефективність і обґрунтованість, лаконічність, чіткість, вичерпність і системність, якість і доступність.

Однак, суд першої інстанції обґрунтовано зазначає, що пункти 3, 4 та 5 вимоги цим приписам не відповідає, оскільки Фінінспекцією не визначено коло осіб, які повинні нести матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків, не встановлено межи відповідальності цих осіб та не зазначено спосіб, у який вказану вимогу може бути виконано. З урахуванням того, що ст.ст. 130-136 Кодексу законів про працю України передбачають не тільки різні межі матеріальної відповідальності, а й різні способи визначення розміру такої шкоди та різні порядки її покриття, позивач повинен був сформулювати свою вимогу у спосіб, який не допускає її неоднозначне тлумачення, чітко і вичерпно визначає, які саме дії повинна здійснити Бучанська спеціалізована загальноосвітня школа для відновлення порушених інтересів держави.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, у вказаних пунктах вимоги, які позивач просить суд зобов'язати виконати у примусовому порядку, зазначено загальні відомості щодо результатів перевірки. Вона не містить імперативних вказівок та спосіб усунення виявлених порушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Таким чином, до суду може бути заявлена лише вимога про стягнення збитків, а не зобов'язання виконати вимогу фінансової інспекції.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 18 вересня 2014 року.

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернувшись за таких обставин до суду з позовом про зобов'язання відповідача виконати вимогу, позивач тим самим сформулював свої позовні вимоги таким чином, який унеможливлює їх реальне виконання.

Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог. У ній, зокрема, має бути зазначено конкретні дії, які відповідач повинен вчинити і на чию користь.

Посилання представника позивача на ту обставину, що на момент розгляду справи відповідачем не усунуто порушення встановлені п.7 та 8 вимоги № 26-06-14-14/6599 колегія суддів не приймає до уваги, так як згідно матеріалів справи, відповідачем подані суду належні та допустимі докази вжиття заходів по виконанню п. 7,8 вимоги «Щодо усунення порушень, виявлених ревізією» від 16.05.2014 року № 26-06-14-14/6599, шляхом: проведення претензійно-правової роботи з контрагентами ТОВ «Укрпромскло», ТОВ «Євростандарт ЛТД» та ТОВ «Термосантехсервіс»; надсилання листів контрагентам (ПАТ «АК «Київводоканал», УДППЗ «Укрпошта», ПАТ «Київенерго») з метою проведення звірок взаєморозрахунків та коригувань сум дебіторської та кредиторської заборгованості в бухгалтерському обліку; проведення претензійної роботи з ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості», в результаті яких, п.8 вимоги виконаний повністю, а відносно вимог п. 7 відповідачем вжито всіх можливих, залежних від нього заходів до їх виконання, а станом на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції п.7 виконано.

Вказані обставини підстверджені актами звірки взаєморозрахунків, що були наданіпредставником позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Тобто, колегія суддів в повному обсязі погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про виконання п.7 та 8 Вимоги № 26-06-14-14/6599, оскільки вказані пукти вимоги, станом на час розгляду справи, виконані відповідачем добровільно та в повному обсязі.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України.

Виходячи з наведеного, а також системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону. Натомість оскаржувана Постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Державної фінансової інспекції в м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 09 квітня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Межевич М.В.

Горбань Н.І.