Справа № 815/1688/15
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1688/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, виконуючого обов'язки прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича про визнання неправомірними дій, що виразилися у відмові в наданні відпустки та зобов'язання надати відпустку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до прокуратури Одеської області, виконуючого обов'язки прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича, в якому позивач, з урахуванням доповнення до адміністративного позову, просить:

- визнати неправомірними дії відповідачів, що виразилися у відмові в наданні йому відпустки з 26.03.2015 року;

- зобов'язати прокуратуру Одеської області надати йому відпустку з 26.03.2015 року;

- судові витрати у справі віднести на рахунок відповідачів.

В обґрунтування вимог, позивач в цілому зазначив, що 09 лютого 2015 року він звернувся з рапортом на ім'я виконувача обов'язків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. про надання йому невикористаної частини відпустки за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 рок - 45 календарних днів, з 27.07.2012 року по 23.07.2013 - 45 календарних днів, з 27.07.2014 року по 23.07.2015 року - 45 календарних днів. У відповідь ним отримано лист від 03.03.2015 року з вимогою повідомити яку кількість днів відпустки позивач бажає отримати. На виконання вимог цього листа 10.03.2015 року позивач направив рапорт про надання йому відпустки з 26.03.2015 року за період роботи з 27.07.2010 року по 23.07.2011 року - 4 календарних дні, за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року - 45 календарних днів, з 27.07.2012 року по 23.07.2013 року -10 календарних днів, а всього - 59 календарних днів. У відповідь на це позивачем отримано лист від 13.03.2015 року за № 2991 вн-15 яким йому відмовлено у наданні відпустки на підставі того, що позивачем не надано згоди на призначення на одну із запропонованих вакантних посад. Позивач зазначає, що відмова у наданні відпустки є грубим порушенням вимог Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки» та іншого діючою законодавства, у зв'язку з чим він звернувся за захистом до суду.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому засіданні адміністративний позов не визнав та просив суд в його задоволенні відмовити у повному обсязі з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов, посилаючись, зокрема, на те, що оскільки позивачем на час звернення до відділу роботи з кадрами прокуратури області не було визначено, чи згоден він обійняти запропоновані йому посади, а від його остаточного рішення залежить, чи буде його звільнено з 27.03.2015 року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, підстав для надання йому відпустки відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» у такій ситуації не вбачалось. Також відповідач зазначає, що у разі звільнення ОСОБА_1 згідно вимог ст. 24 Закону України «Про відпустки» позивачу буде виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки. У зв'язку з наведеним, відповідачі вважають, що вони діяли у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а доводи позивача щодо неправомірності дій прокуратури є необґрунтованими та безпідставними, через що не підлягають задоволенню.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

ОСОБА_1, в органах прокуратури працює з липня 1987 року. Наказом виконувача обов'язків прокурора області від 10.10.2013 року № 2096к старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області, що згідно положень п.15 ч.1 ст.3 КАС України відноситься до поняття публічної служби, спори щодо проходження якої, у тому числі й спори щодо прийняття, звільнення з неї, отримання відповідних компенсацій, пов`язаних з її проходженням згідно п.2 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України віднесені до компетенції адміністративних судів та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Наказом Генерального прокурора України від 22.12.2014 року №167ш про удосконалення організації роботи прокуратури Одеської області у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_1

На виконання вищезазначеного наказу Генерального прокурора України, наказом прокуратури Одеської області № 262к від 26.01.2015 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення його з займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 27 березня 2015 року (а.с. 5).

09 лютого 2015 року позивач звернувся з рапортом на ім'я виконувача обов'язків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. про надання йому невикористаної частини відпустки за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року - 45 календарних днів, з 27.07.2012 року по 23.07.2013 року - 45 календарних днів, з 27.07.2014 року по 23.07.2015 року - 45 календарних днів (а.с. 6-7).

Оскільки ОСОБА_1 не було визначено тривалість зазначеної відпустки, прокуратурою області на його адресу 03.03.2015 року за № 2569вн-15 направлено листа з пропозицією визначення терміну відпустки (а.с. 8).

На виконання вимог вищезазначеного листа позивач 10.03.2015 року направив рапорт про надання йому відпустки з 26.03.2015 року за період роботи з 27.07.2010 року по 23.07.2011 року тривалістю 4 календарних дні, за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року - 45 календарних днів, з 27.07.2012 року по 23.07.2013 року - 10 календарних днів, а всього - 59 календарних днів (а.с. 9).

У відповідь на вищезазначений рапорт, позивачем отримано лист від 13.03.2015 року за № 2991 вн-15, яким останньому відмовлено у наданні відпустки, з огляду на те, що позивачем остаточне рішення щодо звільнення з займаної посади не прийнято, незважаючи на запропоновані йому інші вакантні посади в органах прокуратури Одеської області.

Окрім цього, зазначеним листом, позивача повідомлено про те, що у разі його звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, йому, відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», буде виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Вважаючи вищезазначену відмову у наданні відпустки грубим порушенням вимог Конституції України, Закону України «Про прокуратуру, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки» та іншого діючою законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд не погоджується з діями відповідачів, що виразилися у відмові в наданні позивачу відпустки з 26.03.2015 року та вважає, що відповідачі при вчиненні вказаних дій діяли не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» прокурорам і слідчим прокуратури надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів. Атестованим працівникам прокуратури, які мають стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю: після 10 років - 5 календарних днів, після 15 років - 10 календарних днів, після 20 років - 15 календарних днів.

Судом встановлено, що позивач в органах прокуратури працював з 27.07.1987 року по 30.03.2015 року, а тому стаж роботи позивача на момент виникнення спірних правовідносин складав більше 20 років. З таких підстав його відпустка становить 45 календарних днів.

Судом встановлено, що не спростовувалось відповідачами, що за періоди відпрацьованого часу в органах прокуратури у позивача залишились невикористані відпустки за наступні періоди роботи: з 27.07.2010 року по 23.07.2011 року тривалістю 4 календарних дні, з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року - 45 календарних днів, з 27.07.2012 року по 23.07.2013 року - 45 календарних днів, з 27.07.2014 року по 23.07.2015 року - 45 календарних днів.

У відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка, передбачена статтею 7 та пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником.

Щорічні додаткові відпустки за бажанням працівника можуть надаватись одночасно з щорічною основною відпусткою або окремо від неї.

Загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

З аналізу вказаної норми Закону вбачається, що якщо працівник у разі його звільнення виявив бажання отримати невикористану ним відпустку, то роботодавець відповідно до наведеного Закону зобов'язаний надати такому працівнику невикористану відпустку з наступним звільненням.

Згідно з наказом прокурора Одеської області № 262к від 26.01.2015 року позивача було попереджено про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 27.03.2015 року, а тому, суд зазначає, що позивач мав беззаперечне право отримати невикористану ним відпустку та датою звільнення у цьому випадку повинен був бути останній день цієї відпустки.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що дії відповідачів, що виразилися у відмові в наданні ОСОБА_1 відпустки з 26.03.2015 року є протиправними, оскільки вчинені не на підставі, та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому вимоги позивача щодо визнання неправомірними вказаних дій відповідачів підлягають задоволенню.

Разом з тим, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача в частині зобов'язання прокуратури Одеської області надати позивачу відпустку з 26.03.2015 року, з огляду на те, що наказом прокуратури Одеської області № 764к від 30.03.2015 року позивача звільнено з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з 30.03.2015 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 93).

При цьому суд визнає, що у даних правовідносинах відповідачі діяли неправомірно, внаслідок чого прокуратурою Одеської області порушено право позивача на отримання ним невикористаної відпустки при звільненні. Разом з тим, станом на дату розгляду справи, вказане порушене право позивача не може бути поновлено судом з огляду на те, що згідно з наказом № 764к від 30.03.2015 року ОСОБА_1 вважається звільненим із займаної посади з 30.03.2015 року, а тому суд позбавлений правових підстав щодо зобов'язання прокуратури надати позивачу відпустку з 26.03.2015 року.

Також суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою адміністративну правосуб'єктність, керуючись ст.ст. 48, 56 КАС України, скористався своїм правом на судовий захист, при цьому згідно ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року його право не може бути обмежене, однак при встановлених судом обставинах підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання прокуратури Одеської області надати позивачу відпустку з 26.03.2015 року відсутні.

Відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, обов'язок доведення обставин, які стали підставами для вчинення спірних дій та прийняття рішень покладено на відповідача.

Відповідачі не довели суду правомірність вчинених ними дій.

З огляду на вищевикладене, на підставі ст. 10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку всім наданим сторонами на час розгляду справи доказам; суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати розподілити за правилами ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, виконуючого обов'язки прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича про визнання неправомірними дій, що виразилися у відмові в наданні відпустки та зобов'язання надати відпустку, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії прокуратури Одеської області та виконуючого обов'язки прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича, що виразилися у відмові в наданні ОСОБА_1 відпустки з 26.03.2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) здійснені ним судові витрати у розмірі 141 грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 31 березня 2015 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена .

Суддя С.О. Cтефанов