Справа № 826/20625/14
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Старової Н.Е.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Київської міської ради, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства соціальної політики України про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1), Київської міської ради (далі - відповідач 2), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач 3, МВС України), Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач 4) про визнання незаконною бездіяльності Кабінету Міністрів України, Міністерства внутрішніх справ України, Київської міської ради, Міністерства соціальної політики України по незабезпеченню правопорядку під час мирних зібрань (мітингів, акцій протесту), які мали місце в місті Києві по вул. Банковій, вул. Грушевського, вул. Богомольця, Європейській площі, Майдані Незалежності, парку «Хрещатий», вул. Інститутській, вул. Михайлівській, вул. Костьольній, вул. Городецького, площі Івана Франка та на інших вулицях і площах середмістя столиці в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, та бездіяльність, яка виразилася в неподанні до Верховної Ради України проекту закону про державний бюджет України на 2015 рік; зобов'язання подати до Верховної Ради України проект закону про державний бюджет України на 2015 рік з урахуванням витрат на відшкодування шкоди (збитків) громадянам, постраждалим під час мирних акцій протесту протягом грудня 2013 року - лютого 2014 року; визнання незаконною бездіяльності, яка виразилася в незабезпеченні прав та свобод громадян на безпеку під час проведення мирних зборів та компенсацію витрат (відшкодування шкоди) під час зазначених подій; зобов'язання відповідачів усунути вказані порушення, в тому числі, шляхом приведення нормативних актів до вимог законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 12 лютого 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року та постановити нову про задоволення адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно правових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Так, в місті Києві в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року відбулися мирні зібрання, основні події яких відбувалися по вул. Банковій, вул. Грушевського, вул. Богомольця, Європейській площі, Майдані Незалежності, парку «Хрещатий», вул. Інститутській, вул. Михайлівській, вул. Костьольній, вул. Городецького, площі Івана Франка та на інших вулицях і площах міста Києва.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що внаслідок реалізації свого права на мирні зібрання та участі його в акціях спротиву злочинному режиму колишнього Президента України - Януковича В.Ф. в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, позивачем разом з іншими мирними мітингувальниками отримані пошкодження та завдана шкода.

Позивач, вважаючи, що шкода громадянам та юридичним особам була завдана саме в результаті бездіяльності органів державної влади, які ухилилися від організації захисту правопорядку та дотримання прав людини під час мирних зібрань, звернувся з відповідним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Кабінет Міністрів України здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, зокрема, здійснює внутрішню політику держави, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, громадського порядку, боротьби зі злочинністю, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Також, повноваження Кабінету Міністрів України встановлені статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 року № 794-VII.

Статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Відповідно до пунктів 1, 3 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2014 року № 383/2011, Міністерство внутрішніх справ України (МВС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МВС України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики у сфері захисту прав і свобод людини та громадянина, власності, інтересів суспільства і держави від злочинних посягань, боротьби зі злочинністю, розкриття та розслідування злочинів, охорони громадського порядку, забезпечення громадської безпеки, безпеки дорожнього руху, а також з питань формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

З наведеного вбачається, що саме МВС України безпосередньо реалізує внутрішню політику держави щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Водночас, відповідно до Закону України «Про міліцію» основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень; участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

З аналізу вказаних положень законодавства України вбачається, що Кабінет Міністрів України самостійно не реалізує заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, громадського порядку, боротьби зі злочинністю, не здійснює зобов'язання держави на відшкодування за її рахунок матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, крім випадків встановлених законом.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача щодо відшкодування шкоди в порядку статті 56 Конституції України не підтверджується жодними доказами, що свідчать про наявність такої шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності Уряду.

За нормами Цивільного кодексу України вбачається, що компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Водночас позивач не надав суду належного доказу, яким підтверджував би факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, позивач стверджує, що Кабінетом Міністрів України не подано законопроект про Державний бюджет України на 2015 рік та не вчинено дій щодо виплати державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту.

З цього приводу, суд зазначає, що Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про встановлення державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей» від 21.02.2014 року № 745-VII. Яким визначено порядок призначення та виплати державної допомоги постраждалим учасникам та членам сімей учасників масових акцій громадського протесту, що розпочалися в Україні 21 листопада 2013 року.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, постраждалі учасники масових акцій громадського протесту в Україні, що розпочалися 21 листопада 2013 року, члени сімей загиблих учасників масових акцій громадського протесту в Україні, що розпочалися 21 листопада 2013 року, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 5 зазначеного Закону, покриття витрат на виплату державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей здійснюється із резервного фонду Державного бюджету на відповідний рік.

Так, Кабінетом Міністрів України 12.12.2014 року подано до Верховної Ради України проект Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», який був прийнятий 28.12.2014 року та набрав чинності 01.01.2015 року. Згідно додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено розподіл видатків Державного бюджету України на 2015 рік, відповідно до якого Резервний фонд складає 1500000,0 грн.

Крім того п. 2 Розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про встановлення державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей» Кабінету Міністрів України доручено ухвалити порядок призначення і виплати державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей і перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом та інше.

На виконання вказаних норм, відповідачем 1 прийнято постанову від 28.03.2014 року № 76 «Про соціальний захист членів сімей осіб, смерть яких пов'язана з участю в масових акціях громадського протесту, що відбулися у період з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року».

Таким чином, враховуючи викладені норми законодавства та викладені обставини, судом не встановлено допущення Кабінетом Міністрів України протиправної бездіяльності та порушення норм Конституції України, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України.

Крім того, позивач оскаржує бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо незабезпечення громадського порядку в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року.

Як зазначив відповідач 3, діяльність підрозділів міліції по охороні громадського порядку врегульована Статутом патрульно-постової служби міліції України, затвердженого наказом МВС України від 06.07.2001 року № 404, згідно положень якого охорона громадського порядку, забезпечення безпеки і боротьба з правопорушеннями на вулицях, площах, в парках, на транспортних магістралях, та інших громадських місцях при проведенні масових заходів належить компетенції патрульно-постової служби міліції, що є самостійним структурним підрозділом міліції громадської безпеки управлінь МВС України в областях та управлінь МВС України спеціальної та транспортної міліції. Відповідальність за організацію патрульно-постової служби в підлеглих органах внутрішніх справ покладається на начальника територіального органу внутрішніх справ та його заступника - начальник міліції громадської безпеки.

Згідно п. 303 Статуту охорона громадського порядку і безпеки при проведенні масових заходів в залежності від їх значення та масштабу організовується Головними управліннями МВС України в Автономній Республіці Крим, міста Києва та Київської області, управліннями МВС України в областях, міста Севастополя та управліннями (відділами) МВС України спеціальної та транспортної міліції, міськими та районними управліннями та відділами внутрішніх справ.

Згідно п. 313 Статуту керування силами і засобами в період підготовки і проведення масових заходів здійснюється спеціально призначеними працівниками або оперативним штабом.

Отже, з огляду на викладені норми законодавства, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, організація та забезпечення охорони громадського порядку покладається на територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідач 3 пояснив, що враховуючи безперервність масових заходів протесту, охорона громадського порядку в місті Києві здійснювалася цілодобово, шляхом виставлення кордонів підрозділів міліції навколо значних скупчень людей, посилення нарядів патрульної міліції та постів ДАІ в місті Києві, взяття під охорону громадських та урядових будівель, що знаходилися в епіцентрі акцій протесту тощо.

Факт існування в діях деяких осіб ознак злочину та адміністративних правопорушень під час здійснення акцій протесту у вказаний період визнається та проводяться відносно цього перевірки та у випадку виявлення ознак кримінального правопорушення матеріали передавалися до прокуратури для прийняття рішення про відкриття кримінального провадження.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання незаконною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України по незабезпеченню правопорядку під час мирних зібрань (мітингів, акцій протесту).

Щодо позовних вимог про визнання незаконної бездіяльності Київської міської ради суд зазначає наступне.

Як зазначив представник Київської міської ради, на підставі поданих повідомлень (їх надійшло близько 150) про проведення масових заходів, Київська міська державна адміністрація повідомляє про них правоохоронні органи, з метою забезпечення громадського порядку.

Щодо компенсації витрат, а також збитків, завданих під час проведення заходів загальнодержавного та міжнародного характеру, а так само шкода, заподіяна в разі виникнення надзвичайних ситуацій з вини суб'єктів, підпорядкованих органам державної влади, законодавчо неврегульоване.

Отже, як підтверджується матеріалами, жодних доказів, якими підтверджувалося б, що Київська міська рада порушила права позивача своєю бездіяльністю, не надано, відповідно вказані вимоги позивача не відносяться до компетенції Київської міської ради, викладені твердження є лише припущеннями позивача, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання незаконною бездіяльність Міністерства соціальної політики України по незабезпеченню правопорядку під час мирних зібрань (мітингів, акцій протесту) в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, та бездіяльність, яка виразилася в неподанні до Верховної Ради України проекту закону про державний бюджет України на 2015 рік; зобов'язання подати до Верховної Ради України проект закону про державний бюджет України на 2015 рік з урахуванням витрат на відшкодування шкоди (збитків) громадянам, постраждалим під час мирних акцій протесту протягом грудня 2013 року - лютого 2014 року; визнання незаконною бездіяльності, яка виразилась в незабезпеченні прав та свобод громадян на безпеку під час проведення мирних зборів та компенсацію витрат (відшкодування шкоди) під час зазначених подій; зобов'язання відповідачів усунути вказані порушення, в тому числі, шляхом приведення нормативних актів до вимог законодавства, суд звертає увагу на наступне.

Як уже зазначалось вище, забезпечення громадського порядку, в тому числі, і під час проведення мирних зібрань, законодавством покладено на органи внутрішніх справ України.

Крім того, згідно приписів статті 37 Бюджетного кодексу України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, подає Кабінету Міністрів України для розгляду проект закону про Державний бюджет України та вносить пропозиції щодо термінів і порядку розгляду цього проекту в Кабінеті Міністрів України.

В свою чергу, Кабінет Міністрів України приймає постанову про схвалення проекту закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України та Президенту України.

З наведеного вбачається, що позовні вимоги до Мінсоцполітики про незабезпечення правопорядку під час мирних зібрань, неподання до Верховної ради України проекту закону про Державний бюджет України на 2015 рік та зобов'язання подати його, незабезпечення прав та свобод громадян на безпеку під час мирних зібрань, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Також, слід звернути увагу на те, що Верховною Радою України 29.12.2014 року прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Позовні вимоги про зобов'язання відповідачів усунути порушення, в тому числі, шляхом приведення нормативних актів до вимог законодавства є неконкретизованими, позивачем не зазначені конкретні порушення допущені Мінсоцполітики та нормативно-правові акти, які не відповідають законодавству, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, аналіз адміністративного позову та доданих до нього документів підтверджують, що позивач не надав суду доказів того, що він брав участь в будь-яких акціях громадського протесту в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року та під час яких зазнав утисків з боку працівників органів внутрішніх справ або інших державних органів, доказів того, що його було незаконно притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності або внаслідок участі у вказаних акціях, він зазнав розлад здоров'я чи отримав майнову шкоду, тощо.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Старова Н.Е.

Файдюк В.В.