Справа № 808/349/15
Суддя: Шара Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року о 16 год. 10 хв.Справа № 808/349/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Шари І.В.

за участю секретаря судового засідання Панасенка О.О.

представників сторін:

позивача - Багно Ю.В., Пшеничного В.О., Долидзе А.О.

відповідача - Радової С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО», смт. Нововасилівка Запорізька область

до Приморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС у Запорізькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2015 року до Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) надійшов адміністративний позов від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» (далі - позивач) до Приморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № від 22.08.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 23.07.2014 по 29.07.2014 податковим органом проведено перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» за результатами якої складено Акт перевірки № 233/08-17-15/31433316 від 31.07.2014. На підставі Акту перевірки податковим органом винесено податкове повідомлення рішення № від 22.08.2014. Позивач не погоджується з винесеним податковим повідомленням-рішенням № від 22.08.2014, оскільки факт реалізації товарно-матеріальних цінностей між позивачем та його контрагентом підтверджується всіма необхідними первинними документами, які визначені Законом України. Позивач зазначає, що оскільки такі документи підтверджують факт придбання платником податків у ТОВ «Промбуд Маркет» товарів загальною вартістю 1342170,24 грн., то Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» має правові підстави на віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ у розмірі 223695 грн. На думку позивача у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» відсутнє порушення вимог податкового законодавства п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, ст. 201 Податкового кодексу України, на якому наполягають фахівці Приморської ОДПІ, у зв'язку з чим висновок контролюючого органу про заниження платником податку на додану вартість у січні-лютому 2014 року на суму 223695 грн. є необґрунтованим. Позивач вважає, що спірне податкове повідомлення-рішення № від 22.08.2014 не відповідає чинному законодавству та підлягає скасуванню як протиправне.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, викладених у письмових запереченнях (вх. №6677 від 12.02.2015) та просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування заперечення посилається на норми Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» мало господарські взаємовідносини з ТОВ «Промбуд Маркет». Вказує на те, що правова позиція податкового органу грунтується на підставі даних про результати відпрацювання підприємства - контрагента ТОВ «Промбуд Маркет» (акт перевірки ДПІ у Будьоннівському районі м. Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області від 28.03.2014 №85/05-61-22-01/38654416 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Промбуд Маркет» щодо документального підтвердження господарських відносин із контрагентами покупцями-постачальниками за період: січень-лютий 2014 року), зокрема з'ясовано, що за податковою адресою підприємство не знаходиться. Директор ТОВ «Промбуд Маркет» працював на автозаправці, підприємницькою діяльністю ніколи не займався, директором або засновником підприємства не перебував. Перевіркою встановлено, що у ТОВ «Промбуд Маркет» відсутні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, у зв'язку з чим вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій з надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування податкового кредиту і не мають реального товарного характеру. Перевіркою не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця. На підставі вищевикладеного відповідач зазначає, що документи, на підставі яких було сформовано податковий кредит ТОВ «Таврійська ливарна компанія «Талко», не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку. У звязку з чим відповідач зазначає що податкове повідомлення-рішення № від 22.08.2014 відповідає чинному законодавству та винесене на законних підставах.

У судовому засіданні, відповідно до ст.160 КАС України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи судом з'ясовано наступне.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 11.12.2014 №19750671 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» зареєстроване, як юридична особа за адресою: 72420, Запорізька область, Приазовський район, смт. Нововасилівка, вул. Леніна, буд. 184, ідентифікаційний код 31433316.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» зареєстроване як платник податку на додану вартість 11.07.2001 відповідно до свідоцтва №11300228 Серія НБ№257455.

На підставі направлень від 23 липня 2014 року №170051, виданих Приморською ОДПІ ГУ Міндоходів у Запорізькій області, Греджевою Наталією Дмитрівною, старшим державним ревізором інспектором відділу податкового аудиту, згідно із п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 статті 78 Податкового Кодексу України наказу Приморської ОДПІ від 19.07.2013 №47 проведена позапланова виїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «ТАВРІЙСЬКА ЛИВАРНА КОМПАНИЯ «ТАЛКО» () з питань правильності визначення, повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинам ТОВ «ПРОМБУД МАРКЕТ» () у січні-лютому 2014 року відповідно до затвердженого плану перевірки.

Перевірка проводилась з 23 липня 2014 року по 29 липня 2014 року.

За наслідками проведеної перевірки податковим органом складено Акт перевірки №233/08-17-15/31433316 від 31.07.2014 «Про результати виїзної позапланової документальної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «ТАВРІЙСЬКА ЛИВАРНА КОМПАНИЯ «ТАЛКО» () з питань правильності визначення, повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинам ТОВ «ПРОМБУД МАРКЕТ» () у січні-лютому 2014 року.

У висновках Акту перевірки зазначено про порушення позивачем п.185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, ст.201 Податкового Кодексу України внаслідок чого занижено податок на додану вартість в сумі 223695 грн., в т.ч. січень 2014 року - 103299 грн., лютий 2014 року - 120396 грн.

22 серпня 2014 року на підставі Акту перевірки №233/08-17-15/31433316 від 31.07.2014 податковим органом стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 335542,50 грн., у тому числі 223695 грн. за основним платежем та за штрафними санкціями у розмірі 111847,50 грн.

02 вересня 2014 року ТОВ «Таврійська ливарна компанія «ТАЛКО» звернулось до Головного управління Міндоходів у Запорізькій області з первинною скаргою на податкове повідомлення-рішення № від 22.08.2014.

Рішенням №549/7/08-01-10-0413 від 31.10.2014 про результати розгляду первинної скарги Головне управління ДФС у Запорізькій області залишило без змін податкове повідомлення-рішення № від 22.08.2014 Приморської ОДПІ, а скаргу платника податків - без задоволення.

Платник податків направив повторну скаргу про перегляд податкового повідомлення-рішення № від 22.08.2014 на адресу Державної фіскальної служби України.

01 грудня 2014 року ДФС України винесла рішення №7769/6/99-99-10-01-01-25 про продовження строку розгляду скарги ТОВ «Таврійська ливарна компанія «ТАЛКО» на оскаржуване податкове повідомлення-рішення до 17.01.2015 (включно).

05 січня 2015 року Державна фіскальна служба України винесла рішення № 27/6/99-99-10-01-25 про результати розгляду скарги, яким залишила без змін податкове повідомлення-рішення № від 22.08.2014 Приморської ОДПІ, а повторну скаргу платника податків - без задоволення.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням № від 22.08.2014, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» звернулося з адміністративним позовом до суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи позивач мав правовідносини з ТОВ «Промбуд Маркет», оформлені Договором поставки №0111 від 01.11.2013 (а.с.44).

Відповідно до вищезазначеного договору ТОВ «Промбуд Маркет» - постачальник з одного боку зобов'язаний передати у власність покупцю - ТОВ «ТАЛКО» товар який перебуває у його праві власності, а покупець прийняти та сплатити за товар на умовах дійсног договора відповідно до накладних.

На підтвердження здійснення господарських операцій за договором поставки №0111 від 01.11.2013 позивачем до суду надано:

- видаткову накладну № РН-9542 від 20.01.2014 на загальну суму 274034,44 грн., у тому числі 45672,41 ПДВ;

- видаткову накладну № РН-11019 від 23.01.2014 на загальну суму 345757 грн., у тому числі 57626,31 ПДВ;

- видаткову накладну № РН-6011 від 13.02.2014 на загальну суму 377100,80 грн., у тому числі 62850,13 ПДВ;

- видаткову накладну № РН-9016 від 19.02.2014 на загальну суму 345277,14 грн., у тому числі 57546,19 ПДВ;

- податкову накладну № 9542 від 20.01.2014 на загальну суму 274034,44 грн., у тому числі 45672,41 ПДВ;

- податкову накладну № 11019 від 23.01.2014 на загальну суму 345757 грн. у тому числі 57626,31 ПДВ;

- податкову накладну № 6011 від 13.02.2014 на загальну суму 377100,80 грн., у тому числі 62850,13 ПДВ;

- податкову накладну № 9016 від 19.02.2014 на загальну суму 345277,14 грн., у тому числі 57546,19 ПДВ;

- платіжне доручення № 3805 від 17.01.2014 на загальну суму 350000,00 грн.;

- платіжне доручення № 3811 від 20.01.2014 на загальну суму 285195,65 грн.;

- платіжне доручення № 4015 від 13.02.2014 на загальну суму 250000,00 грн. ;

- платіжне доручення № 4021 від 14.02.2014 на загальну суму 630000,00 грн.;

- товарно-транспортну накладну № 9542 від 20.01.2014.

- товарно-транспортну накладну № 9542 від 23.01,2014;

- товарно-транспортну накладну № 6011 від 13.02.2014;

- товарно-транспортну накладну № 9016 від 19.02.2014;

Відповідачем не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження нікчемності правочинів між ТОВ «Промбуд Маркет» та ТОВ «ТАЛКО».

Не надано також добутих у визначений процесуальним законодавством спосіб доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій. Отже, відповідачем не надано доказів неможливості здійснення реальності операцій між позивачем та його прямим контрагентом - ТОВ «Промбуд Маркет».

З урахуванням наведеного, відповідачем не спростовано у суді факт реальності господарських операцій, вчинених між позивачем та ТОВ «Промбуд Маркет».

Враховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає висновки акту перевірки, на підставі яких прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, необґрунтованими, у зв'язку з чим приходить до висновку про протиправність прийнятого податкового повідомлення-рішення виходячи з наступного.

1. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 3 Закону України № 996-ІV від 16.07.1999 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 996-ІV) передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996-ІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закону № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону та п.2.4 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.

Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Суд зазначає, що оглянуті первинні документи містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи виписані реально існуючими на час вчинення угоди суб'єктами права.

Тобто, надані первинні бухгалтерські документи по формі та за змістом відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Документи, які надані позивачем суд вважає достатніми та такими, що підтверджують факт придбання товару у контрагенту.

2. Щодо реальності вчинених операцій між ТОВ «Промбуд Маркет» та ТОВ «ТАЛКО» суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В Акті перевірки №233/08-17-15/31433316 від 31.07.2014 відповідач зазначає, що до Приморської ОДПІ від ДПІ у Будьоннівському районі м. Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області надійшов Акт № 85/05-61-22-01/38654416 від 28.03.2014 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ПРОМБУД МАРКЕТ» (код за ) щодо документального підтвердження господарських відносин із контрагентами покупцями-постачальниками за період: грудень 2013 року, січень-лютий 2014 року». Крім того, зазначено, що за результатами звірки встановлено відсутність реального здійснення операцій ТОВ «Промбуд Маркет» при придбанні та продажу товарів. У зв'язку з цим податковий орган робить висновок про те, що у зв'язку з відсутністю фактів реального здійснення господарських операцій між контрагентами постачальниками та ТОВ «Промбуд Маркет» та, як наслідок, факту реалізації їх подальшим покупцям, а саме ТОВ «ТАВРІЙСЬКА ЛИВАРНА КОМПАНИЯ «ТАЛКО» у січні-лютому 2014 року, в порушення п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188 Податкового Кодексу України, позаплановою перевіркою встановлено завищення ТОВ «ТАВРІЙСЬКА ЛИВАРНА КОМПАНИЯ «ТАЛКО» податкового кредиту по господарських взаємовідносинах з ТОВ «Промбуд Маркет» у січні 2014 року у сумі 103299 грн., у лютому 2014 року в сумі 120396 грн.

Однак з цього приводу суд зазначає, що Податковий кодекс України для платників податків не передбачає а ні обов'язок, а ні право вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей достовірності його державної реєстрації як СПД, реєстрації платником податків, «податкових взаємовідносин» з бюджетом, ведення податкового обліку, подання декларацій, тощо.

Як видно з акту перевірки відповідачем досліджені первинні документи, які підтверджують надання послуг від ТОВ «Промбуд Маркет»: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення що підтверджують переміщення грошових коштів з рахунків платника податку.

Тобто, зазначені документи підтверджують реальність господарських операцій із вказаним контрагентом - фактичне отримання товару Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО».

Вказані ж в Акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними (фіктивними) правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що зміст угоди, укладеної між позивачем та ТОВ «Промбуд Маркет», не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідач не надав доказів, які б підтверджували, що зміст угоди не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків та створення правових наслідків, що обумовлюються цими правочинами.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється її недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано доказів, а так само не було встановлено у судовому засіданні фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та ТОВ «Промбуд Маркет» правочинів.

Тобто, податковим органом не доведено, а судом також не встановлено, наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і не доведено у встановленому законом порядку, що угода порушує публічний порядок, суперечить моральним засадам суспільства та спрямована на заволодіння майном держави.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Нормативними актами України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Суд вважає за необхідне зазначити, що добросовісний платник податків, який в силу покладеного на нього законом обов'язку щодо сплати податків, зборів вступає у зв'язку з цим у відповідні правовідносини з державою, не може нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання такого обов'язку іншими платниками податків.

При придбанні товару покупець зобов'язаний лише сплатити відповідну суму податку на додану вартість продавцю в ціні товару, який зобов'язаний внести цю суму податку на додану вартість до бюджету і у випадку невиконання свого обов'язку понести за це відповідальність.

Слід врахувати і те, що якщо контрагент не виконував свої зобов'язання перед державою та податковим органом, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення добросовісного платника податку права на віднесення сплачених ним у ціні виконаних робіт сум податку на додану вартість до податкового кредиту, якщо останній виконував усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди - по купця товару, яка є платником податку, не покладено обов'язку здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, сплати податку і в подальшому за можливі буд-які неправомірні дії будь-кого з постачальників у ланцюгу постачання або через наявність/відсутність актів про здійснення зустрічних перевірок таких постачальників зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на отримання бюджетного відшкодування з ПДВ.

З наведеного випливає, що сама по собі несплата ПДВ продавцем, в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування, не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. В разі невиконання контрагентами по ланцюгу своїх обов'язків по сплаті податку на додану вартість до бюджету, такі дії тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Крім того, нормами Податкового кодексу України, не встановлена відповідальність платника податку за не відображення господарської операції в податковому і бухгалтерському обліку його контрагентів.

Під час проведення перевірки податковий орган прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження реальності господарських операцій між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» та ТОВ «Промбуд Маркет».

Однак, позивачем до суду було надано: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, що підтверджують факт постачання товарів ТОВ «Промбуд Маркет» на користь позивача та платіжні доручення, які підтверджують факт повної оплати позивачем отриманих товарів.

Отже, факт виконання операцій засвідчується рядом первинних документів, які не викликають сумніву. Реальність господарських операцій з'ясована через дослідження у сукупності всіх первинних документів.

В ході розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів наявності обвинувального вироку відносно посадових (службових) осіб платника податків та наявності рішення суду про визнання правочинів недійсними.

Таким чином, доводи, якими податковий орган мотивував правомірність оскаржуваного податкового рішення не є переконливими.

Факт здійснення господарських операцій відображений у повному обсязі у бухгалтерському і податковому обліку позивача, що зафіксовано також актом перевірки, та підтверджує реальність господарських операцій.

Акт перевірки податкового органу не містить посилань щодо встановлених порушень стосовно форми та змісту первинних документів, які підтверджують фактичне виконання господарських операцій з постачання товарів.

Висновки податкового органу про нереальність господарських операцій спростовуються наданими позивачем податковою та видатковою накладною, платіжними дорученнями, товарно-транспортною накладною.

Отже, зазначені обставини не можуть бути підставами для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту та позбавлення права бюджетного відшкодування.

3. Підпунктом 14.1.181, пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу; бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За правилами вказаної статті право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПК України).

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

В п.198.6 ст.198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У п.201.1 ст.201 ПК України вказано, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно з п.201.10 ст.201 ПКУ податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За правилами п. 201.4 ст.201 ПКУ встановлено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п.п. 201.6 та 201.8 ст.201 ПКУ податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи із приписів вищевказаних норм Податкового кодексу України, податкова накладна є документом, який підтверджує фактичну сплату покупцем податку на додану вартість у ціні товару, та надає право на формування податкового кредиту платника податків-покупця. І лише придбання товарів (послуг, робіт), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податку, відсутність податкової накладної та складання податкової накладної особою, що не зареєстрована як платник ПДВ, позбавляють платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат.

Отже на підставі вищезазначеного, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» мало належним чином оформлені податкові накладні, які одержані від такого постачальника, та інші первинні документи, що підтверджують факт наявності господарських відносин між підприємствами.

Будь-які порушення щодо форми та змісту первинних документів, які підтверджують фактичне вчинення господарських операцій з постачання товару між позивачем та ТОВ «Промбуд Маркет» в акті перевірки відсутні.

Визначення розміру належних платнику податку сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість здійснюється на підставі норм ст.200 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п.200.1, 200.2, 200.3 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Як свідчать матеріали справи позивачем надані як до перевірки, так і до суду податкові накладні та всі без винятку документи у підтвердження оплати товару.

Будь-яких зауважень щодо оформлення податкових накладних акт перевірки не містить. Не містяться в акті перевірки й зауваження щодо оплати товару.

Отже, Податковим кодексом України встановлено вичерпний перелік документів, на підставі яких у платника податків виникає право на включення відповідних сум до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи наявність у позивача податкових накладних, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень приймаючи до уваги, що зазначені документи не визнані недійсними, будь-яких посилань щодо невідповідності порядку їх оформлення вимогам Податкового кодексу України акт перевірки не містить, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» цілком правомірно включило суми до витрат які враховуються для визначення об'єкта оподаткування та податку на додану вартість по придбаним товарам до складу податкового кредиту, оскільки його право на податковий кредит та витрати підтверджується єдиними і належними, з точки зору діючого законодавства, доказами.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, висновки фахівців відповідача є припущеннями, не доведеними належними засобами доказування, а податкове повідомлення-рішення № від 22.08.2014 відповідача, прийняте Приморською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного Управління ДФС у Запорізькій області відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО», є протиправним, оскільки не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених

статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності приходить до висновку, що відповідачем не доведено обставини встановлені в акті перевірки, докази позивача не спростовані, тому з огляду на викладене, суд вважає, що висновки податкового органу, викладені в Акті перевірки №233/08-17-15/31433316 від 31.07.2014 є помилковими та спростовуються дослідженими під час розгляду справи доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не доведена правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, у зв'язку із чим позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 86, 158, 160-163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати винесене Приморською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області податкове повідомлення - рішення від 22.08.2014 року № .

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛКО» судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Шара