Справа № 802/235/15-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 квітня 2015 р. Справа № 802/235/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача 1: Бойко С.В.

відповідача 2: Гуменюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Міндоходів у Вінницькій області (відповідач - 1), Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (відповідач - 2)

про: визнання протиправним наказу та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

03.02.2015 до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Міндоходів у Вінницькій області (далі - ГУ Міндоходів у Вінницькій області, відповідач 1), Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач 2) про:

1) визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області №6-о від 20.01.2015 «Про звільнення ОСОБА_1.»;

2) поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів у Вінницькій області;

3) стягнення з ГУ Міндоходів у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі, яка буде визначена судом станом на момент винесення рішення по справі;

4) зобов'язання ГУ ДФС у Вінницькій області запропонувати ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства посаду в ГУ ДФС у Вінницькій області, яка б відповідала його спеціальності та кваліфікації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача реорганізація ГУ Міндоходів у Вінницькій області відбулась, однак не відбувалося скорочення чисельності або штату працівників, за наявності якого можливе припинення трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Також, у супереч вимогам ст.49-2 згаданого Кодексу, зазначає позивач, йому не було запропоновано іншу роботу у новоствореній структурі за відповідною професією чи спеціальністю. На думку позивача, ГУ Міндоходів у Вінницькій області також не було дотримано вимог ч.1 ст.42 КЗпП України. Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що його було звільнено в порушення вимог ст.43 згаданого Кодексу, без попередньої згоди профспілкового органу.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представники відповідачів щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що оскільки було проведено реорганізацію відповідачем 1 у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України позивача було звільнено із займаної посади. Крім того, посадовими особами ГУ ДФС у Вінницькій області пропонувались інші посади, про що складені акти.

Заслухавши позивача та його представника, представників відповідачів, дослідивши наявні у справі докази та давши їм оцінку, суд виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Головному управлінні Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області на посаді заступника начальника управління податкового та митного аудиту. Наказом Головного управління Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області №219-о від 21.10.2014 вирішено попередити працівників ГУ Міндоходів у Вінницькій області, крім атестованих працівників податкової міліції, про наступне вивільнення їх з роботи, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України (п.3). У зв'язку з цим 21.10.2014 ОСОБА_1 особисто було попереджено про наступне звільнення із займаної посади 22.12.2014 згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. Одночасно позивачу було запропоновано посаду завідувача сектору роботи з безхазяйним майном управління погашення заборгованості Вінницької ОДПІ, від якої ОСОБА_1 відмовився.

В період з 19.12.2014 по 19.01.2015 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності. Тому, відповідно до Наказу ГУ Міндоходів у Вінницькій області №6-о від 20.01.2015 ОСОБА_1 з 20.01.2015 було звільнено з посади заступника начальника податкового та митного аудиту у зв'язку з реорганізацією Головного управління Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області та скорочення штатної чисельності за пунктом 1 ст.40 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю, регулюються Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII (із змінами та доповненнями).

Згідно зі статтею 3 вказаного Закону, державна служба ґрунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Положенням статті 11 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державні службовці мають право, серед іншого, користуватись правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну службу», підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто визначеними Кодексом законів про працю України, та спеціальними, передбаченими у цій нормі.

Отже, наявність спеціальних законів не виключає можливості застосування до правовідносин, пов'язаних із проходженням громадянами публічної служби та її припиненням, окремих норм трудового законодавства у випадках, передбачених спеціальними законами.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є питання щодо правомірності звільнення позивача у зв'язку зі змінами в організації праці та скорочення чисельності працівників за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За загальним правилом, будь-яке звільнення особи (як у відносинах публічної служби, так і у звичайних трудових відносинах) має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену або Кодексом законів про працю України, або Законом України «Про державну службу».

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 06.08.2014 №311 встановлено, що реорганізація ГУ Міндоходів у Вінницькій області проводилась шляхом його приєднання до ГУ ДФС у Вінницькій області.

Представником відповідача 1 додатково зазначено, що головою Комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Вінницькій області Кисельовою М.І. 21.10.2014 ОСОБА_1 особисто було попереджено про наступне звільнення із займаної посади 22.12.2014 згідно з п.1 ст.40 КЗпП України та одночасно позивачу було запропоновано посаду завідувача сектору роботи з безхазяйним майном управління погашення заборгованості Вінницької ОДПІ, від якої ОСОБА_1 відмовився.

Однак, суд не погоджується з доводами представника відповідача 1 щодо пропонування іншої роботи, оскільки посада завідувача сектору роботи з безхазяйним майном управління погашення заборгованості Вінницької ОДПІ відноситься до структури Вінницької ОДПІ, тому відповідачем 1 порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України щодо пропонування роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Крім того, суд встановлено, що на момент попередження позивача про наступне вивільнення з займаної посади та на момент звільнення, були незаповнені вакансії в ГУ ДФС у Вінницькій області, яку відповідач 1 повинен був запропонувати позивачу, в т.ч. завідувач сектору управління податкового та митного аудиту (сектор митного аудиту).

В матеріалах справи наявні акти від 23.10.2014 та 18.12.2014, складені посадовими особами ГУ ДФС у Вінницькій області про відмову ОСОБА_1 від запропонованих посад.

Проте, суд не бере до уваги вказані акти, оскільки вказані посади пропонувались посадовими особами ГУ ДФС у Вінницькій області з порушенням двомісячного строку попередження про звільнення, не одночасно з попередженням про наступне вивільнення та не уповноваженим на це органом, що передбачено статтею 49-2 КЗпП України.

Разом з тим, позивачем зазначено, що крім посади завідувача сектору роботи з безхазяйним майном управління погашення заборгованості Вінницької ОДПІ жодних інших посад не пропонувалось.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи штатного розпису ГУ Міндоходів у Вінницькій області на 2014 рік, переліку змін №1 до штатного розпису на 2014 рік ГУ Міндоходів у Вінницькій області та штатного розпису ГУ ДФС у Вінницькій області затвердженого 02.10.2014, відбулося скорочення чисельності та штату працівників в сторону їх зменшення (було 335 штатних посад у ГУ Міндоходів у Вінницькій області, а стало 324 штатних посад у ГУ ДФС у Вінницькій області).

Разом з тим, чисельність працівників управління податкового та митного аудиту ГУ Міндоходів у Вінницькій області складала 35 осіб. В той же час, чисельність працівників управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС у Вінницькій області не змінилась і склала 35 осіб.

Отже, при порівнянні структури ГУ Міндоходів у Вінницькій області (із змінами та доповненнями) і структури ГУ ДФС у Вінницькій області, суд дійшов висновку, що після реорганізації ГУ Міндоходів у Вінницькій області шляхом приєднання до ГУ ДФС у Вінницькій області, чисельність і штат працівників управління податкового та митного аудиту залишилися без змін.

Разом з тим, слід відмітити, що відповідно до положень ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

На переконання суду повна ліквідація ГУ Міндоходів у Вінницькій області не відбулась, а відбулась лише реорганізація шляхом приєднання до ГУ ДФС у Вінницькій області, що передбачає перехід обов'язків (правонаступництво) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи із дотриманням трудових гарантій.

При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на те, що його було незаконно звільнено - без попередньої згоди профспілкового органу, оскільки ОСОБА_1 є працівником органу, який здійснює контроль за додержанням податкового законодавства та йому присвоєно спеціальне звання (підтверджується записами у трудовій книжці). Зазначені обставини, у відповідності до положень ч.1 ст.43 та ч.1 ст.43-1 КЗпП України, дозволяють звільняти працівника без згаданої згоди.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про порушення трудових гарантій позивача при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що свідчить про протиправність наказу Головного управління Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області №6-о від 20.01.2015 «Про звільнення ОСОБА_1.».

Щодо позовних вимог позивача про поновлення на посаді заступника начальника управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів у Вінницькій області, суд зазначає наступне.

В силу положень частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи, що в ході судового розгляду справи знайшло своє підтвердження протиправність наказу про звільнення позивача, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача 1 нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу, суд зазначає.

За змістом положень частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Для обрахунку середньоденної заробітної плати судом використано відомості, які містяться в довідці Головного управління Міндоходів у Вінницькій області №35/0500-27 від 19.02.2015, завірений оригінал з мокрою печаткою якої знаходиться в матеріалах справи. Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 442 грн. 04 коп.

Відповідно до матеріалів справи, позивача звільнено 20.01.2015, отже, на момент винесення рішення у справі час вимушеного прогулу становить 52 робочих дні, а відтак сума грошових коштів, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з Головного управління Міндоходів у Вінницькій області, становить: 442,04 х 52 = 22986 грн. 08 коп.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов'язання ГУ ДФС у Вінницькій області запропонувати ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства посаду в ГУ ДФС у Вінницькій області, яка б відповідала його спеціальності та кваліфікації, суд зазначає наступне.

Як уже зазначалось вище, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (стаття 49-2 КЗпП України). Таким чином, такий обов'язок уже закріплений законодавством та покладений на власника або уповноважений ним орган.

Також, у відповідності до положень пунктів 2 і 3 ст.256 КАС України, постанову в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді звернути до негайного виконання.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, зі сторін спору не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міндоходів у Вінницькій області №6-о від 20 січня 2015 року.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів у Вінницькій області з 21 січня 2015 року.

3. Стягнути з Головного управління Міндоходів у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22986,08 грн. з відрахуванням зборів і обов'язкових платежів.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Постанову в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах суми стягнення за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на посаді, звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна