Справа № 826/171/13-а
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" березня 2015 р. м. Київ К/800/49130/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Пасічник С.С.
Секретар судового засідання Пасічніченко А.А.,

за участю:

представника позивача Переяславської М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної виконавчої служби України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Петрол» до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомир-Петрол» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просило: визнати протиправним та скасувати з дати прийняття постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 29.11.12 р. головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у розмірі 1 941 328 грн. 17 коп. у виконавчому провадженні № 23131372.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 травня 2013 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ВП №23131372 від 29.11.12р. про стягнення з боржника виконавчого збору.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач письмових заперечень на вказану касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України не надав.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 06.12.2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису від 01.11.2010 № 947 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петрушко Р.С. про звернення стягнення на майно, а саме: нежитлову будівлю, автозаправочну станцію, загальною площею 20,4 квадратних метрів, що розташована за адресою: Житомирська область Барановський район, м. Баранівка, вул. Першотравенська, 21 а, що належить на праві власності ТОВ «Житомир - Петрол» за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, задовольнити вимоги ТОВ «Український промисловий банк» в розмірі 19 413 281,71 грн.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постановувід 29.11.2012 ВП № 23131372 про стягнення виконавчого збору у розмірі 1941328,17 грн., у зв'язку тим, що боржником у наданий строк вимоги виконавчого документа не виконано.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання боржником у строк встановлений державним виконавцем рішення у добровільному порядку є підставою для стягнення з нього виконавчого збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції зазначив, що реалізація майна, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки здійснюється виключно державним виконавцем не інакше ніж на прилюдних торгах ініційованих державним виконавцем в межах виконавчого провадження, а не іпотекодавцем самостійно, що у свою чергу виключає можливість добровільно виконати виконавчий напис у 7-денний термін з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, тим більше коли це майно арештоване та оголошено заборону на його відчуження виконавчою службою згідно з постановою ВДВС про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2010 р. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. На час винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 29.11.12 р. державному виконавцю було відомо, що вказане майно не належить позивачу, про що свідчить повідомлення Бюро технічної інвентаризації - КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 2172 від 08.08.2012р. наявне у матеріалах виконавчого провадження, оригінал якого оглянутий в судовому засіданні колегією суддів, що зумовило відповідача повернути виконавчий документ стягувану. ВДВС фактично тричі застосовано до позивача виконавчий збір як санкцію відповідальності майнового характеру у такому розмірі 1 941 328,17 грн. за невиконання ще двох, окрім спірного, виконавчих написів № 948 від 01.11.2010р. та 949 від 01.11.2010р. за незадоволення тих же вимог ТОВ «Український промисловий банк» у тому ж розмірі 19 413 281,71 грн. шляхом звернення стягнення на інші предмети іпотеки, що не відповідає розміру виконавчого збору, визначеному ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV, оскільки втричі більший від 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Окрім того, положеннями частини третьої статті 27 зазначеного Закону передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані зорганізацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Подібних висновків дотримується Верховний Суд України, зазначивши їх під час розгляду подібної категорії справ (постанова від 28 січня 2015 року № 3-217гс14).

При цьому, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що судом апеляційної інстанції не встановлювалось, а з матеріалів справи не вбачається саме наявність дій виконавця при примусовому виконанню вказаного виконавчого напису, з урахуванням відсутності всіх матеріалів виконавчого провадження у даній справі, що унеможливлює для прийняття остаточного рішення у даній справі на стадії касаційного розгляду, так як це, в даному разі має вирішальне значення.

Крім того, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої, третьої та четвертої статті 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

За умови авансування стягувачем у порядку, передбаченому цим Законом, витрат на організацію та проведення виконавчих дій документи виконавчого провадження можуть надсилатися його учасникам рекомендованими листами.

За письмовою заявою учасників виконавчого провадження документи виконавчого провадження можуть надсилатися адресатам каналами факсимільного зв'язку або електронною поштою. Документи виконавчого провадження, надіслані каналами факсимільного зв'язку або електронною поштою, вважаються врученими за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами.

Судом апеляційної інстанції даних обставин не встановлено, що унеможливлює дослідити питання законності оскаржуваної позивачем постанови, в частині надіслання та отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також положеннями статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

В розрізі даного положення матеріали справи не містять відповідного договору іпотеки № 36/ Zin-08-1 від 26.02.2008 року за невиконання якого був виданий нотаріусом виконавчий напис. При цьому, не було досліджено дійсний правовий статус позивача, з урахуванням того, про що свідчать двосторонній договір купівлі-продажу відповідного заставного майна між позивачем (продавець) та третьою стороною (покупець) (а.с.45-47). Не досліджено, як зауважувалось, на наявність всіх можливих матеріалів виконавчого провадження в частині повідомлення чи неповідомлення (належним чином) виконавця про даний договір, який на час відкриття виконавчого провадження (2010 рік) вже був укладений та можливо реалізований (2009 рік).

Посилання суду апеляційної інстанції на потрійний розмір виконавчого збору, не відповідає дійсним матеріалам справи, так як такі (встановлено судом) виникли на підставі різних постанов виконавця, винесених у різних виконавчих провадженнях за наявності різних виконавчих документів (написів нотаріусів №№ 947, 948, 949), хоча відповідних доказів існування таких матеріали справи не містять (виконавчі написи нотаріусу №№ 948, 949 та відповідні договори іпотеки, а копія виконавчого напису нотаріуса по даній справи є нечіткою). Копії рішень судів апеляційної інстанції, які долучені до матеріалів справи, в даному разі можуть мати приюдиційне значення для даної справи, але дійсність висновків суду апеляційної інстанції в цій частині не можливо перевірити.

Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів вважає, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для з'ясування цих питань в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної виконавчої служби України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року у цій справі скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

С.С. Пасічник