Справа № 820/20177/14
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 р.Справа № 820/20177/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання Зарицька Т.В.

Позивач - ОСОБА_1

Представник відповідача - Кезля М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2015р. по справі № 820/20177/14

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому з урахуванням уточнень просила суд: визнати протиправними та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 180-к від 20.08.2014 року; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного спеціаліста адресно-довідкової роботи; стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 невиплачену під час звільнення 545,37 грн.; стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.08.2014 року, виходячи з розрахунку 77 грн. 91 коп. за календарний день з 28.08.2014 року по день поновлення на роботі; стягнути моральну шкоду в сумі середньомісячного заробітку - 2371,58 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2015 року у задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, наполягаючи на законності та обгрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Позивач, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позов, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1, інспектора АДВ УГІРФО ГУ з 13.08.2012 року звільнено у зв'язку із переведенням для подальшої роботи у Головному управління Державної міграційної служби України у Харківській області (а.с.68).

14.08.2012 року наказом №250-к ОСОБА_1 призначено на посаду провідного спеціаліста відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з 14.08.2012 року(а.с.72).

Матеріалами справи підтверджено, що Наказом № 180-к від 20.08.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з 20 серпня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с.75).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що дії відповідача відносно позивача правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому оскаржуваний наказ є законним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу», державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статтями 9 і 30 Закону України «Про державну службу», правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, в тому числі, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, відповідно до ст. ст. 40, 42 КЗпП України допускається звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу, і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Крім того, п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до "Положення про Головне управління ДМС України в Харківській області", - штатний розпис та кошторис Головного управління ДМС України в Харківській області затверджує Голова ДМС.

Чисельність працівників ГУ ДМС України затверджує Голова ДМС в межах граничної чисельності працівників, визначеної для ГУ ДМС на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці.

Судом встановлено, що в даному випадку звільнення позивача було проведено відповідно до наказу ДМС України від 30.05.2014 р. № 121.

Зазначеним наказом було передбачено затвердження штатних розписів ГУ ДМС, УДМС України в областях та місті Києві.

Начальник ГУ ДМС України в Харківській області, на виконання наказу був зобов'язаний відповідно до Кодексу законів про працю України, здійснити відповідні заходи щодо призначення, переведення та звільнення працівників структурних підрозділів згідно з затвердженими штатними розписами.

На виконання наказу ДМС України від 30.05.2014 р. № 121 "Про затвердження штатних розписів територіальних органів ДМС України та внесення змін до наказу ДМС України від 13.05.2014 р. № 104", ГУ ДМС України в Харківській області був виданий наказ від 20.06.2014 р. № 88-к, відповідно до якого були введені зміни до штатного розпису ГУ ДМС України в Харківській області. Відповідно до нового штатного розпису під скорочення попала і посада позивача (а.с. 79-91).

Матеріалами справи підтверджено, що 20.06.2014 року ОСОБА_1 попереджена про вивільнення в індивідуальному порядку під розпис та ознайомлена з підставами такого вивільнення, про що свідчить розпис позивача на попередженні (а.с.73-74).

Посилання апелянта на те, що відповідач зобов'язаний був запропонувати саме їй інші посади, які були наявні саме на момент звільнення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на іншу посаду.

Окрім того, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Письмові докази свідчать, що ГУ ДМС України в Харківській області не мало можливості запропонувати позивачу роботу за тією ж професією в зв'язку з відсутністю такої, а також були відсутні рівнозначні посади.

Дані обставини підтверджуються штатним розкладом ГУ ДМС України в Харківській області з поіменним списком працівників станом на 20.06.2014 року та на 20.08. 2014 року (а.с. 104-134).

Оскільки ч. 2 ст. 40 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України не містять обов'язку власника працевлаштовувати працівника у випадку відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі неможливості переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, то твердження позивача про те, що відповідач діяв всупереч зазначеним нормам, є безпідставними.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта щодо наявності у останнього переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі з огляду на викладене.

За змістом ч. 1 ст. 42 КЗпП України, до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівників, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві.

Суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що до спірних відносин не можуть бути застосовані приписи ст.42 КЗпП України, оскільки із вказаної норми закону випливає, що переваги на залишення на роботі повинні обговорюватись лише в тому випадку, коли скорочується одна чи декілька посад з числа однорідних, на яких залишається частина працівників.

Як встановлено судом, у відповідача була лише одна посада, з якої звільнена позивачка.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що оцінка продуктивності праці і кваліфікації позивача та інших посадових осіб відповідача, ділових та особистих якостей при виконанні службових обов'язків державним службовцем у відповідності до займаної посади, прерогатива, у першу чергу, безпосередньо керівника відповідного органу, який і визначає рівень продуктивності та кваліфікації підлеглих працівників і не може бути змінена оцінкою іншої особи, оскільки в такому випадку це буде втручанням в компетенцію відповідача.

Однією з істотних ознак працівника з високою продуктивністю праці є його дисциплінованість. Визначення рівня продуктивності праці має проводитися з врахуванням наявності у працівника дисциплінарних стягнень.

Продуктивність праці - це показник її ефективності, результативності, що характеризується співвідношенням між випуском продукції, наданням послуг та іншими результатами діяльності працівника і кіль кістю роботи, використаною на їх виробництво.

Можливості проведення експертизи з визначення працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці чинне законодавство України не передбачає. Її також не допускає і судова практика.

Оскільки відповідачем доведено правомірність своїх дій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про поновлення позивача на посаді не підлягає задоволенню.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення позивача на посаді, а тому також не підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 03 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено протиправності дій та рішень відповідача, тому у суді відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2015 року по справі №820/20177/14 прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2015р. по справі № 820/20177/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Водолажська Н.С.
Повний текст ухвали виготовлений 06.04.2015 р.