Справа № 210/5706/13-а(2-а/210/6/15)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2015 рокусправа № 210/5706/13-а провадження№2-а/210/6/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Добродняк І.Ю Бишевської Н.А.

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на постанову Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 02 лютого 2015 року по справі № 210/5706/13-а (провадження №2-а/210/6/15) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про протиправність дій,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років, та з урахуванням пільгового обчислення вислуги років за період служби в підрозділах карного розшуку; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за вислугу років починаючи з 23 квітня 2012 року; стягнути з посадових осіб відповідача на його користь заподіяну йому моральну шкоду 1000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 07.04.1997 року звільнився зі служби в органах МВС України, де працював з 16 травня 1980 року. Станом на 01.01.2006 року, вік позивача, 1956 року народження, становив 49 років, загальний трудовий стаж становив понад 25 років, з яких більш ніж 12 років та шість місяців строк служби в органах внутрішніх справ. Тобто, станом на 01.01.2006р., позивач набув право на призначення пенсії за віком відповідно до умов п.«б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», від 09.04.1992р. У квітні 2013 року, позивач звернувся до ГУ ПФУ із завою про призначення пенсії за вислугу років. Відповідачем було відмовлено з тих підстав, що на день звільнення зі служби позивач не досяг 45-річного віку, у зв'язку з чим відповідно до умов п. «б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції, що діяла на момент звернення із заявою, законні підстави для призначення пенсії відсутні. Вважаючи вказану відмову необґрунтованою, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.

Постановою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 02 лютого 2015 року позов задоволено частково, а саме:

визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні пенсії за вислугу років відповідності до п."б" ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ протиправними;

зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідності до п. "б" ст.12

Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ, починаючи з 23 квітня 2012 року.

У задоволені позову, в частині стягнення моральної шкоди, відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач вже звертався з аналогічним позовом до суду, за наслідками розгляду якого йому було відмовлено у задоволенні вимог щодо призначення пенсії у відповідності до вимог п.«б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Крім цього, заявник апеляційної скарги вказує на відсутність у позивача права на призначення пенсії, з огляду на те, що останній на день звільнення з органів ОВС не досяг 45-річного віку, як то передбачено п.«б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 16.05.1980р. по 07.04.1997р. проходив службу в органах МВС. Відповідно до витягу з наказу №58 о/с від 11.04.1997р. ОСОБА_2 звільнений з органів внутрішніх справ за ст. 64 п. «Д» (за службовою невідповідністю) (а.с.109).

Згідно з трудовою книжкою позивача його загальний трудовий стаж складає більше 25 років, з яких безперервна служба в органах МВС - 16 років 10 місяців 21 день (а.с.115-119).

23 квітня 2013 року позивач звернувся до ГУ ПФ України в Дніпропетровській області з заявою, в якій просив призначити пенсію за вислугу років, відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

07 травня 2013 року листом №К-1060-13 ГУ ПФ України в Дніпропетровській області позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, у зв'язку з тим, що згідно з редакцією п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка діяла на момент звернення ОСОБА_2, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України. Враховуючи те, що на день звільнення зі служби позивач не досяг 45-річного віку, для призначення пенсії відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідач зазначив про відсутність законних підстав для призначення пенсії.

Правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років є предметом спору, переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення із заявою про призначення пенсії на підставі пункту «б» статті 12 Закону № 2262-XII позивач мав право на отримання пільгової пенсії, оскільки таке право у нього виникло до внесення змін у редакцію цієї статті від 4 квітня 2006 року. Встановивши право позивача на призначення пільгової пенсії, прийнявши до уваги дату звернення з заявою про призначення пенсії (23.04.2013р.) та застосувавши положення ст..50 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», якою визначено, що пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що пенсію позивачу слід призначити з 23.04.2012р.

З такими висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується з наступних підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону №2262-ХІІ.

Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов'язкових умов.

Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час виникнення права на пенсію, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» (далі - Закон № 3591-IV) внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України від 06 лютого 2012 року (справи №21-322а11), від 25 вересня 2012 року (№21-230а12), від 10 лютого 2015 року (справа №21-630а14), які відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України є обов'язковим для всіх судів України.

Аналіз наведених правових норм, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, дає підстави для висновку про те, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в ст.12 Закону № 2262-XII, які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку (до набрання чинності Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV), мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ (крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння).

Згідно ст. 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.

З огляду на вищенаведене та з урахуванням часу звернення позивача до ГУПФУ із заявою про призначення пенсії, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо протиправності відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язання ГУ ПФУ призначити пенсію за вислугу років відповідності до п. "б" ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», починаючи з 23 квітня 2012 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального права і в цій частині висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Посилання відповідача на наявність правових підстав для закриття провадження у цій справі, у зв'язку з наявністю судового рішення, яким вирішено спірні правовідносини між сторонами, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2014р. (а.с.91-92), яка є чинною та в якій вказано на відсутність правових підстав для закриття провадження у справі, у зв'язку з тим, що раніше позивачу було відмовлено у задоволенні позову з огляду на пропущення строку звернення з позовом до суду і заявлені раніш вимоги про право на призначення пенсії не були розглянуті судом по суті.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв'язку з чим підстав для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а постанову Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 02 лютого 2015 року по справі № 210/5706/13-а (провадження №2-а/210/6/15) - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

(Ухвалу у повному обсязі складено 08.04.2015р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська