Справа № 813/8917/13-а
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року м. Львів Справа № 876/2516/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Андрушківа І.Я.,

представника позивача - Захарчука І.В.,

представників відповідача - Вершиніна А.Г., Єжова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2014 року по справі № 813/8917/13-а за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бадер Україна» про стягнення адміністративно-господарський санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бадер Україна» (далі - ТзОВ «Бадер Україна»), в якому просило стягнути з відповідача на його користь адміністративно-господарські санкції в розмірі 651869.40 грн. та пеню в розмірі 28318.50 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідачем, в порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не виконано нормативу робочих місць з працевлаштування інвалідів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2014 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що відповідач у 2012 році створив 16 робочих місць для інвалідів, фактично працевлаштував їх, а відтак, у його діях відсутній склад правопорушення у сфері господарювання. Також у постанові зазначено, що відповідачем правомірно при визначенні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів враховано лише кількість робочих місць на підприємстві, які не пов'язані з шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на обставини, викладені в позовній заяві, а також на те, що судом першої інстанції не враховано те, що норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів повинен розраховуватись виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, тобто від загальної кількості працюючих, відтак, відповідачем не вжито належних заходів, та не забезпечено працевлаштування інвалідів, як цього вимагає Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги поданої позивачем апеляційної скарги та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 20 цього ж Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Згідно з частиною 2 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що законодавством встановлюється обов'язковий для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів.

Разом з тим, норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів має розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (тобто від загальної чисельності працюючих).

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України, податковим законодавством, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За змістом статті 18-1 цього ж Закону пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Викладене дає підстави для висновку, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» підприємства зобов'язані щомісячно подавати центрам зайнятості за місцем їх реєстрації адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Як видно з матеріалів справи, середньооблікова кількість штатних працівників в ТзОВ «Бадер Україна» в 2012 року становила 904 особи, відтак, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для підприємства позивачем вірно розраховано в кількості 36 осіб.

Натомість, кількість інвалідів - штатних працівників, які працювали на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становила 16 осіб.

Звіти форми № 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів до відповідного центру зайнятості відповідач не подавав, що також підтвердив в судовому засіданні його представник.

Таким чином, відповідачем не було виконано обов'язок по інформуванню державної служби зайнятості щодо утворення (пристосування) робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів, що свідчить про невжиття відповідачем необхідних заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

Враховуючи викладене, у зв'язку з невиконанням відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 році, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтю 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та пені за порушення терміну сплати адміністративно-господарських санкцій, є обґрунтованими.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою, зокрема, в постановах від 17 вересня 2013 року по справі № 21-232а13, від 27 травня 2014 року по справі № 21-119а14, від 4 липня 2011 року по справі № 21-159а11 та від 09 грудня 2014 року по справі № 21-523а14.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування оскаржуваної постанови та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2014 року по справі № 813/8917/13-а - скасувати та прийняти нову, якою позов Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бадер Україна» про стягнення адміністративно-господарський санкцій задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бадер Україна» на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2012 році, в розмірі 651869.40 грн., а також пеню в розмірі 28318.50 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст постанови виготовлено 07 квітня 2015 року.