Справа № 820/774/15
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"07" квітня 2015 р. № 820/774/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонова М.О.

Суддів Зінченка А.В., Панченко О.В.

за участю секретаря судового засідання Шевченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд

1. Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 51-14.

2. Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 21.10.2014 року № 227.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21.10.2014 року отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 46 від 21.10.2014 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому було зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для рішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ № 227 від 21.10.2014 року відповідно до якого, заява не містить умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статі 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та підстав для отримання додаткового захисту в Україні не встановлено. Позивач не погодившись з даним рішенням ГУ ДМС України в Харківській області направив скаргу до ДМС України, у якій просив скасувати наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. 22.01.2015 року отримав повідомлення від ГУ ДМС України в Харківській області № 4 від 12.07.2014 року в якому було зазначено, що ДМС України прийнято рішення від 19 грудня 2014 року № 51-14 про відхилення скарги позивача на наказ ГУ ДМС України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення ДМС України від 19.12.2014 року № 51-14 та наказ 227 від 21.10.2014 року ГУ ДМС України в Харківській області позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Представник відповідачів, в судове засідання з'явився, проти задоволення позовних вимог заперечував, надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що рішення ДМС України від 19.12.2014 року № 51-14 та наказ 227 від 21.10.2014 року ГУ ДМС України в Харківській області про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, винесено в межах діючого законодавства України та є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного та всебічного вивчення обставин, викладених заявником у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Суд вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних причин.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 6 вищевказаного Закону України рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегією суддів встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

З матеріалів справи, вбачається, що позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 46 від 21.10.2014 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу № 227 від 21.10.2014 року відповідно до якого, заява не містить умов передбачених п. 1, 13 ч. ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та підстав для отримання додаткового захисту в Україні не встановлено.

Позивач не погодившись з даним рішенням ГУ ДМС України в Харківській області направив скаргу до ДМС України, у якій просив скасувати наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду зазначеної скарги позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України в Харківській області № 4 від 12.07.2014 року в якому було зазначено, що ДМС України прийнято рішення від 19 грудня 2014 року № 51-14 про відхилення скарги позивача на рішення ГУ ДМС України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві ОСОБА_1 визначив свої побоювання знаходитись на території Російської Федерації тим, що відносно нього та його дружини почались переслідування з боку правоохоронних органів РФ, метою яких є бажання отримати бізнес та майно заявника. Свої побоювання заявник пояснює тим, що наприкінці серпня 2012 року в його будинку та в його офісі було здійснено обшук у зв'язку з підозрою участі і терористичній діяльності, а саме в розсилці погроз фізичної розправи до представників органів судової влади. Відразу після обшуку в офісі, дружину заявника було затримано та доставлено до камери попереднього затримання, яка перебувала там 1,5 доби, внаслідок чого потрапила до лікарні. В цей час сам заявник викликався на допит до ФСБ. Не витримавши психологічного впливу та того факту, що біля його будинку був помічений один із співробітників ФСБ, який був присутній при обшуку будинку заявника, був вимушений виїхати з Краснодару. Близько двох місяців заявник перебував у передмісті Москви. Протягом цього часу заявник писав скарги у всі органи влади для врегулювання цього питання. В грудні 2012 року заявник перетнув кордон в пропускному пункті "Гоптівка" та виїхав на автомобілі до України.

Вивчивши оскаржуване рішення ДМС України від 19.12.2014 року № 51-14 та наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 21.10.2014 року № 227, колегією суддів вбачається, що позивач не обґрунтував неможливості повернення через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань, що наражається на небезпеку з боку чинної влади Російської Федерації. Основною метою звернення заявника є бажання легалізувати перебування на території України.

На думку колегії, відповідачі повно з'ясували всі обставини справи і дійшли вірного висновку відмовляючи в наданні статусу біженця з прийняттям наказу Головного управління ДМС України в Харківській області від 21.10.2014 року № 227 та рішення ДМС України від 19.12.2014 року № 51-14 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем особи або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_1

Оцінюючи пояснення позивача, які викладені в протоколі співбесіди в управлінні міграційної служби у Харківській області, колегія суддів вважає такими, що не містять ознаки реального побоювання бути переслідуваним у своїй країні.

Вищевказані, наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 21.10.2014 року № 227 та рішення ДМС України від 19.12.2014 року № 51-14, прийняті з урахуванням Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з заявником співбесіди та матеріалами справи, відповідно до яких встановлено, що твердження заявника в заяві щодо рівня небезпеки, яка ніби йому загрожує, не відповідає об'єктивно визначеним фактам. Основною метою звернення заявника до управління міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, а тому заявника треба розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитись в іншому місці, керуючись сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Позивач не довів, що його особисто будуть переслідувати в Російській Федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не наддав ні під час винесення оскаржуваного рішення ДМС України від 19.12.2014 року № 51-14 та наказ 227 від 21.10.2014 року ГУ ДМС України в Харківській області, ні у суді.

Колегія суддів дослідивши матеріали особової справи встановила, що позивач не навів фактів, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не перебував членом жодної релігійної, військової або громадської організації, учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не був.

При цьому матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року. Таким чином, підстави на які позивач посилається в заяві, не є обґрунтованими та не відповідають вимогам абз. 2 статті 1 Закону України "Про біженців".

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань діючої влади РФ.

Той факт, що до органу міграційної служби позивач звернувся лише 02.10.2014 року, тобто виключно в пошуках шляхів легалізації: "отримати довідку, щоб легально проживати на території України", свідчить, що потреби в міжнародному захисті останній не має.

При оцінюванні рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, суд дотримується вимог частини третьої статті 2 КАС, згідно якої у справах про оскарження рішень суб'єктів владних повноважень суди повинні перевіряти чи прийняті такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів наголошує, що спірні рішення повинні оцінюватися на відповідність дотримання принципу законності. Зазначений принцип частково відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вищезазначений наказ Головного управління ДМС України в Харківській області та повідомлення ДМС України було прийнято у межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Згідно до ст. 1, ч. 6 ст. 12 Закону України "Про біженців", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто у разі встановлення відсутності у заявника цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не можливості користуватися захистом цієї країни або не бажання користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі при винесені наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1, діяли в межах передбачених Законами України, а отже є законними та такими, що не порушують будь - які права позивача.

З огляду на вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 21.10.2014 року № 227 та рішення ДМС України від 19.12.2014 року № 51-14, прийняті на підставі та у спосіб, що визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягають.

Проаналізувавши вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7-11, ч. 1 ст. 158, ст. 159, ч. ч. 1, 2 ст. 160, ст. 161, ч. 1 ст. 162, ст. 163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державна міграційна служба України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії -відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 08 квітня 2015 року.

Головуючий суддя (підпис) Спірідонов М.О.

Судді (підпис) Зінченко А.В.

(підпис) Панченко О.В.

Постанова не набрала законної сили.

З оригіналом згідно. Оригінал знаходиться в матеріалах справи.

Суддя