Справа № 28/458
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2015 року м. Київ К/9991/41903/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайло О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби

на постанову Господарського суду м. Києва від 17 січня 2012 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року

у справі № 28/458

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (далі - Позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва (далі - Відповідач) про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Господарський суд м. Києва постановою від 17 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року, позовні вимоги задовольнив, визнав недійсним податкове повідомлення-рішення від 16 липня 2003 року № 196/23-1/1 та стягнув з Державного бюджету України на користь позивача державне мито у розмірі 85,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Податковий орган провів перевірку позивача щодо дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01 жовтня 1999 року по 01 квітня 2002 року, про що склав акт від 27 січня 2003 року №249/23-1, яким, зокрема, встановив порушення позивачем вимог підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

За результатами проведеної перевірки податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 30 січня 2003 року №196/23-1, яким позивачу визначив суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 46 863,00 грн., з яких - 18 833,00 грн. за основним платежем та 28 030,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У порядку адміністративного узгодження вказаного податкового повідомлення-рішення податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 16 липня 2003 року №196/23-1/1, яким позивачу визначив суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 23 541,00 грн., з яких 18 833,00 грн. за основним платежем та 4 708,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичною підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення слугував висновок податкового органу про безпідставне включення позивачем до складу податкового кредиту червня 2001 року суми податку на додану вартість у розмірі 18 833,33 грн. спеченої у ціні придбаних послуг у ТОВ «Комерсант», у зв'язку з відсутністю первинних документів, які б конкретизували характер, форму, зміст та тематику отриманої позивачем рекламної продукції.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (Замовник) та ТОВ «Комерсант» (Виконавець) укладено договір від 20 червня 2001 року №7, за умовами якого Замовник доручає, а Виконавець здійснює розробку та виготовлення рекламної продукції.

На виконання умов договору між сторонами підписано акт приймання-передачі робіт на загальну суму 113 000,00 грн., у тому числі податок на додану вартість - 18 333,33 грн.

Податок на додану вартість, сплачений у ціні придбаних послуг, включено позивачем до складу податкового кредиту та відображено у декларації з податку на додану вартість за червень 2001 року.

За приписами пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням (спорудженням) основних фондів, що підлягають амортизації, включаються до складу податкового кредиту такого звітного періоду, незалежно від строків введення в експлуатацію основних фондів, а також від того, чи мав платник податку оподатковувані обороти протягом такого звітного періоду.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкової накладної, виданої йому підприємством-контрагентом, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій встановлено правомірність формування позивачем податкового кредиту спірного податкового періоду у відповідності з зазначеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість».

Натомість відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту червня 2001 року спірної суми податку по господарським операціям з ТОВ «Комерсант».

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 10 лютого 2004 року у справі №28/456 задоволено позовні вимоги позивача до податкової інспекції про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16 липня 2003 року №195/23-1/1, прийнятого на підставі акту перевірки від 27 січня 2003 року №249/23-1. У межах даної справи було досліджено питання реальності вчинюваних господарських операцій позивача з ТОВ «Комерсант» та підтверджено правомірність формування валових витрат за результатом виконання господарських відносин позивача з ТОВ «Комерсант».

Згідно частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Господарського суду м. Києва від 17 січня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року у справі № 28/458 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддяНечитайло О.М.
СуддіЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.