Справа № 2а/0370/496/12
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р. Справа № 90899/12

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

при секретарі судового засідання Щербі С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Любомльської міжрайонної державної податкової інспекції на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2012 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство " до Любомльської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИЛА :

ПАТ "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство " 24.02.2012року звернулося з позовом до Любомльської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 18.10.2011 року. Згідно вказаного повідомлення-рішення сума податкового зобов'язання по податку на додану вартість становить 34 864, 50 грн., в т. ч. 23243 грн. основного платежу та 11621, 50 грн. штрафних санкцій.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на хибність висновків, викладених у акті перевірки, оскільки вважає, що ним правомірно віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість згідно податкових накладних, отриманих у 2008-2009 роках.

Оскаржуваною постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2012 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Любомльської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області № від 18.10.2011 року.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки включення до податкового кредиту сум, визначених у податкових накладних та отриманих у 2008-2009 роках, зберігається за товариством лише 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, винесене відповідачем в порушення принципу зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, оскільки, правовідносини, які були підставою для включення позивачем до податкового кредиту суми податку на додану вартість, к вже було встановлено судом, виникли протягом 2008-2009 років, тобто, до набрання чинності Податковим кодексом України. А тому до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України "Про податок на додану вартість " та Закон України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", які були чинними на момент виникнення права на податковий кредит, а не податковий кодекс України.

Отже , у даному випадку необхідно враховувати строки давності, встановлені ст. 15 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами". Норми цієї статті застосовуються до порядку визначення податкових зобов'язань, а також повернення надміру сплачених або відшкодованих податків і зборів (обов'язкових платежів). Оскільки податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом та виписується у момент виникнення податкового зобов'язання, то до неї також застосовуються норми зазначеного вище Закону. Аналогічне правило застосовується і під час формування податкового кредиту.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, що 10.10.2011 року відповідачем була проведена камеральна перевірка податкової декларації з податку на додану вартість ПАТ "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство " за серпень 2011 року.

За результатами перевірки Любомльською МДПІ складено акт від 10.10.2011 року № 216/1600/902576, яким виявлено порушення передбачене абз. 3 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в зв'язку з чим підприємством занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 23243 грн.

На підставі акту перевірки Любомльською МДПІ винесено податкове повідомлення-рішення від 18.10.2011 року № згідно якого позивачу збільшена сума податкового зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 34 864, 50 грн., в т. ч. 23243 грн. основного платежу та 11621, 50 грн. штрафних санкцій.

Як вбачається з акту перевірки від 10.10.2011 року № 216/1600/902576 Любомльською МДПІ було виявлено неправомірне включення позивачем до податкового кредиту суми податку на додану вартість згідно податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2011 року на підставі податкових накладних від 29.04.2009 року № 9, від 24.11.2008 року № 963, від 01.12.2008 року № 1367, від 27.05.2009 року № 19, від 05.06.2009 року № 48, від 23.04.2009 року № 75 отриманих ПАТ "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" раніше, ніж Податковий кодекс України набрав чинності.

На момент виникнення у позивача права на податковий кредит, порядок та строки включення податку на додану вартість у податковий кредит регулювались Законом України "Про податок на додану вартість " від 03.04.1997 № 168/97-ВР та Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" № 2181-ІІІ від 21.12.2000 року.

Відповідно до п. п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість " податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду.

Згідно з п. п. 7.2.6 п. п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість " податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Підпунктом 15.3.1 п. 15.3 ст. 15 Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" передбачено, що заяви на повернення надміру сплачених податків, зборів (обов'язкових платежів) або на їх відшкодування у випадках, передбачених податковими законами, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, наступного за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

З 01 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, у зв'язку з чим втратили чинність Закон України "Про податок на додану вартість " від 03.04.1997 року № 168/97-ВР та Закон України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" № 2181-ІІІ від 21.12.2000 року.

Так, відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, зокрема це може бути або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту в силу пункту 201.10 статті 201 ПК України є видача платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, податкової накладної.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Абзацом 3 п. 198.6 ст. 198 ПК України передбачено, що у разі, якщо платник податків не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

З системного аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що Податковий кодекс України, який набрав чинності з 01.01.2011 року, суттєво звужує право платника податку на включення податкових накладних минулих періодів до податкового кредиту звітного періоду - з 1095 до 365 днів. Прикінцеві та перехідні положення Податкового кодексу України не містять норм щодо поширення дії норми п. 198.6 ст. 198 на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. З огляду на це, визначені статтею 198 ПК України строки для формування податкового кредиту треба застосовувати лише до сум ПДВ на підставі податкових накладних, виписаних після 01.01.2011 року.

Вищезазначене узгоджується з нормою статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Закріплений в Конституції України принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (стаття 15), Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (стаття 7).

Зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов'язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. При такій дії відбувається перегляд, корекція попередніх рішень щодо таких фактів вже відповідно до нового закону чи іншого нового нормативно-правового акта. Таким чином, зворотної дії не можуть мати не тільки закони, інші нормативно-правові акти, які встановлюють юридичну відповідальність (санкції юридичних норм), а й усі інші закони, нормативно-правові акти (диспозиції та гіпотези норм, що в них містяться). З наведеного припису випливає, що не можуть мати зворотної дії юридичні норми, які встановлюють нові права й обов'язки чи заборони, оскільки порушення таких прав, невиконання таких обов'язків, недотримання таких заборон завжди є новим видом правовідносин, які регулюються нормативно-правовим актом, який встановлює нові права й обов'язки чи заборони.

Така позиція знайшла своє відображення в рішенні Конституційного суду України від 05.04.2001 року № 3-рп, в якому зазначено, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

А також в рішенні Конституційного суду України від 02.07.2002 року № 13-рп, в якому зазначено, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення, винесене відповідачем в порушення принципу зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, оскільки, правовідносини, які були підставою для включення позивачем до податкового кредиту суми податку на додану вартість, к вже було встановлено судом, виникли протягом 2008-2009 років, тобто, до набрання чинності Податковим кодексом України. А тому до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України "Про податок на додану вартість" та Закон України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами ", які були чинними на момент виникнення права на податковий кредит, а не податковий кодекс України.

Отже, у даному випадку необхідно враховувати строки давності, встановлені ст. 15 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами ". Норми цієї статті застосовуються до порядку визначення податкових зобов'язань, а також повернення надміру сплачених або відшкодованих податків і зборів (обов'язкових платежів). Оскільки податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом та виписується у момент виникнення податкового зобов'язання, то до неї також застосовуються норми зазначеного вище Закону. Аналогічне правило застосовується і під час формування податкового кредиту.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відповідно до законодавства, що діяло у 2008 та 2009 роках, платник податку має право сформувати податковий кредит протягом 1095 днів з дати виписаних у 2008 та 2009 роках податкових накладних.

Згідно статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем - Любомльською МДПІ належними та допустимими доказами не доведено правомірності винесення зазначеного податкового повідомлення-рішення про збільшення ПАТ "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство " суми грошового зобов'язання по податку на додану вартість на 23243 грн. та, відповідно, застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 11621, 50 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України, надаючи оцінку діям та рішенням суб'єкта владних повноважень, які є предметом оскарження, суд перевіряє чи прийняті (вчинені) вони на підстави, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Зважаючи на вищевикладене , суд дійшов висновку, що відповідач не довів порушення з боку позивача пункту 198.6 статті 198 ПК України, а дії позивача щодо включення до податкового кредиту сум згідно податкових накладних, отриманих понад 365 календарних днів, за декларацією з податку на додану вартість за серпень 2011 року відповідають чинного законодавства, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення Любомльської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області від 18.10.2011 року № .

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Любомльської міжрайонної державної податкової інспекції - залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2012 року у справі № 2а/0370/496/12 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар