Справа № 826/20495/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27 лютого 2015 року 12 год. 15 хв. № 826/20495/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації" до Державної реєстраційної служби України та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Молдаванової Галини Миколаївни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва 24 грудня 2014 року надійшов позов приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації" (далі - позивач, ПрАТ "ВНЗ "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації") до Державної реєстраційної служби України (далі - відповідач-1) та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Молдаванової Галини Миколаївни (далі - відповідач-2) про:

- визнання нечинним та протиправним повністю рішення відповідача-2 від 16 вересня 2014 року № 15813950 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (далі - оскаржуване рішення);

- зобов'язання відповідача-1 здійснити державну реєстрацію права власності на 71/100 частину нежитлової будівлі, розташованої у місті Києві на вулиці Дмитрівській, 71, за позивачем на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 18 березня 2014 року у справі № 910/19532/13 (з урахуванням змін та роз'яснень до вказаної постанови, викладених в ухвалах Київського апеляційного господарського суду від 25 червня 2014 року та від 15 липня 2014 року), та видати відповідний правовстановлюючий документ на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 29 грудня 2014 року відкрито провадження у справі, у якій призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 14 січня 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні колегією суддів.

До суду 28 січня 2015 року через канцелярію представником позивача подано письмову заяву про уточнення позовних вимог, а саме про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення від 16 вересня 2014 року № 15813950, зобов'язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності позивача на 71/100 частину нежитлової будівлі, розташованої у місті Києві на вулиці Дмитрівській, 71 (далі - об'єкт нерухомості), а також зобов'язання відповідача-1 забезпечити повторний розгляд відповідачем-2 або іншим державним реєстратором прав на нерухоме майно заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності позивача на об'єкт нерухомості.

Вказану заяву судом, відповідно до ч. 1 ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

У ході судового розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх повністю.

Представник відповідача-1 не визнала позовні вимоги та просила відмовити у їх задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях поти позову, поданих до суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Відповідач-2 (її представник) у судові засідання не прибула, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи вона повідомлена своєчасно та належним чином, При цьому, відповідачем-2 заявлено клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 28 січня 2015 року судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

За результатом розгляду заяви представника позивача, поданої 09 вересня 2014 року, відповідачем-2 прийнято оскаржуване рішення, яким відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на об'єкт нерухомості за позивачем.

Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що представнику позивача відмовлено у державній реєстрації права власності, оскільки заяву про державну реєстрацію прав подано після державної реєстрації заборони відчуження об'єкта нерухомого майна № 1608516. Відповідно до технічного паспорта, група приміщень № 9 на мансардному поверсі, загальною площею 342,6 кв.м., самочинно влаштована та не прийнята в експлуатацію.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 4 ст. 9, ч. 1 ст. 19, ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до п. 36, 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868), для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 березня 2014 року у справі № 810/19532/13 задоволено позовні вимоги ПрАТ "ВНЗ "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації" до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради, а саме визнано за ПрАТ "ВНЗ "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації" право власності на учбовий корпус, загальною площею 3386,7 кв.м., за адресою: місто Київ, вулиця Дмитрівська, 71, що має 4 поверхи, рік забудови 1937, як окремий об'єкт нерухомого майна.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25 червня 2014 року у справі №810/19532/13 виправлено описку в п. 5 резолютивної частини постанови від 18 березня 2014 року у вказаній справі.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2014 року у справі № 810/19532/13 роз'яснено, що приміщення учбового корпусу у місті Києві по вулиця Дмитрівській, 71, на які визнано право власності ПрАТ "ВНЗ "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації", являють собою 71/100 частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: місто Київ, вулиця Дмитрівська, 71, загальною площею 3386,7 кв.м., яка має 4 поверхи, рік забудови 1937, що складається з підвалу (площею 308,1 кв.м.), частини першого поверху (приміщення зазначені в плані за поверхами за номерами 2 (площею 3,8 кв.м.), 3 (площею 53,9 кв.м.), 4 (площею 7,8 кв.м.), ІІ (площею 4,7 кв.м.), 7 (частина вестибюлю площею 62,2 кв.м.), загальною площею 132,4 кв.м.; другого поверху (площею 739,5 кв.м.), третього поверху (площею 743,2 кв.м.), частини четвертого поверху (приміщення зазначені в плані за поверхами за номерами 1 (площею 100,5 кв.м.), 2 (площею 48,2 кв.м.), 3 (площею 7,2 кв.м.), 4 (площею 9,1 кв.м), 5 (площею 36,8 кв.м.), 7 (площею 15,6 кв.м.), 8 (площею 12,4 кв.м.), 9 (площею 14,5 кв.м.), 10 (площею 11,7 кв.м.), 18 (площею 87,2 кв.м), І (площею 31,6 кв.м.), загальною площею 407,4 кв.м.; частини мансарди (приміщення зазначені у плані за поверхами за номерами 1 (площею 40,6 кв.м.), 2 (площею 30,0 кв.м.), 3 (площею 10,5 кв.м.), 4 (площею 5,7 кв.м.), 5 (площею 20,9 кв.м.) 6 (площею 8,6 кв.м.), 7 (площею 15,6 кв.м.), 8 (площею 46,5 кв.м.), 9 (площею 19,8 кв.м.), загальною площею 198,2 кв.м.

Правовстановлюючим документами є судові рішення, що набрали законної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, який, зокрема, у рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно зі ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом.

З огляду на викладене, постанова Київського апеляційного господарського суду від 18 березня 2014 року у справі № 810/19532/13, з урахуванням ухвали Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2014 року у вказаній справі, якою роз'яснено згадувану постанову, є обов'язковою для виконання.

Відповідно до технічного паспорта на приміщення, виготовленого 12 травня 2014 року, група приміщень № 9 на мансардному поверсі, загальною площею 342,6 кв.м., самочинно влаштована.

Суд погоджується з доводами відповідача-2, що позивачем не надано документів, які підтверджують прийняття в експлуатацію реконструйованого приміщення.

Разом з тим, право власності позивача на об'єкт нерухомості виникло на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Право власності на приміщення у межах, визначених судовим рішенням, підлягає державній реєстрації, не зважаючи на наявність у технічному паспорті відомостей про самовільну реконструкцію частини приміщення.

Зі змісту постанови Київського апеляційного господарського суду від 18 березня 2014 року у справі № 810/19532/13 вбачається, що 20 травня 1994 року Фондом державного майна України видано організації орендарів Київського міжгалузевого інституту підвищення кваліфікації керівних працівників і спеціалістів народного господарства (правонаступник - позивач) свідоцтво про власність на майно цілісного майнового комплексу Орендного підприємства Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації керівних працівників і спеціалістів народного господарства.

У подальшому, 07 червня 1994 року за договором купівлі-продажу організацією орендарів Київського міжгалузевого інституту підвищення кваліфікації керівних працівників і спеціалістів народного господарства відчужено на користь АКБ "Градобанк" 17/100 частини об'єкта нерухомості (приміщення на першому поверсі зазначені в технічному паспорті за №1, 5, 6, 7 (частина вестибюля, площею 26,67 кв.м.) за № 8-21, 1, Ш, загальною площею 581,07 кв.м.

Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 01 липня 2013 року, частина об'єкта нерухомості, а саме нежиле приміщення першого поверху, що складає 17/100 частин від нежилої будівлі, зареєстровано за АТЗТ "Холдингова компанія "Основа" на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, АТ "Градобанк", щодо майна якого зареєстровано заборону на відчуження, є власником іншої частини об'єкта нерухомості, яка не належить позивачу та, відповідно, на яку позивач не реєстрував право власності.

Оскільки заборону на відчуження нерухомого майна зареєстровано на частину будівлі, що не належить позивачу та щодо якою не подано заяву про реєстрацію права власності, - право власності на приміщення у межах, визначених судовим рішенням, підлягає державній реєстрації, не зважаючи на наявність заборони на відчуження на іншу частину будівлі.

Стосовно заявлених позивачем вимог щодо зобов'язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності позивача на 71/100 частину об'єкта нерухомості, а також зобов'язання відповідача-1 забезпечити повторний розгляд відповідачем-2 або іншим державним реєстратором прав на нерухоме майно заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності позивача на 71/100 об'єкту нерухомості, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 29 Порядку № 868, орган державної реєстрації прав, нотаріус не пізніше наступного робочого дня з моменту прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав видає особисто заявникові або надсилає поштою з описом вкладення таке рішення разом з документами, що подавалися заявником для проведення державної реєстрації прав.

У разі коли заявник особисто отримує зазначені документи, він пред'являє органові державної реєстрації прав, нотаріусові документ, що посвідчує його особу. На примірнику рішення, що залишається для формування облікової справи, проставляються дата його отримання та підпис заявника.

Після отримання документів особисто заявник у разі видачі йому картки прийому заяви повертає органові державної реєстрації прав таку картку з відміткою про отримання відповідних документів, яка підписується заявником із зазначенням дати отримання.

Орган державної реєстрації прав, нотаріус не повертає заявнику заяву, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, і документ про сплату державного мита.

Згідно з п.п. 6, 9 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, під час реєстрації заяв (запитів) кожній заяві (запиту) присвоюється реєстраційний номер, фіксується дата і час її (його) реєстрації. Реєстраційний номер, дата і час реєстрації заяв (запитів) є ідентифікатором відповідної заяви (запиту).

За результатами розгляду заяви (запиту) державний реєстратор робить у відповідному записі в базі даних про реєстрацію заяв і запитів відмітку про розгляд такої заяви (запиту) та зазначає реквізити прийнятого ним рішення.

Тобто, як вбачається з викладеного, повернення матеріалів заяви про державну реєстрацію прав заявнику та внесення відомостей до реєстру щодо результатів розгляду такої заяви, за переконанням суду, унеможливлює повторний розгляд такої заяви.

Жодним нормативно-правовим актом України не передбачено повноважень державних реєстраторів Укрдержреєстру щодо повторного розгляду заяв про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 22 жовтня 2014 року № К/800/21310/14.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації" до Державної реєстраційної служби України та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Молдаванової Галини Миколаївни про визнання нечинним та протиправним рішення, зобов'язання вчинити певні дії є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим, що позивачем не заявлено вимогу про стягнення судового збору за рахунок бюджетних коштів, суд не присуджує на користь позивача здійснені ним судові витрати відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 15813950, прийняте 16 вересня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Молдавановою Галиною Миколаївною.

3. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда