Справа № 826/18411/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 квітня 2015 року № 826/18411/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів Катющенка В.П. та Кузьменка В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1
до:Міністерства соціальної політики України
про:зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства соціальної політики України (далі - Міністерство), в якому просить суд зобов'язати Міністерство соціальної політики України прийняти типові положення відділення денного перебування, психоневрологічних інтернатів та про відділення тимчасового перебування психоневрологічних інтернатів та відділення підтримуваного проживання.

В контексті наведеного позивач посилається на бездіяльність Міністерства щодо виконання п. 14 Плану заходів на 2013 - 2016 роки щодо реалізації Стратегії реформування системи надання соціальних послуг, затверджених розпорядженням КМ України № 208-р від 13.03.2013 р. Позивач зазначає, що враховуючи наведене та приписи п/п. 5 п. 4 положення Про Міністерство соціальної політики України, відповідач має затвердити вказані типові положення, однак, не вчиняє наведених дій.

Відповідно до заяви позивача від 23.03.2015 р. позивач просив розглядати справу за його відсутності.

Міністерство проти позову заперечило та зазначило, що на виконання вказаних заходів розроблено державний стандарт денного догляду (наказ Мінсоцполітики від 30.07.2013 р. № 452; типове положення про відділення денного догляду для дітей-інвалідів (наказ від 09.10.2013 р. № 653); порядок визначення потреб населення адміністративно-територіальної одиниці у соціальних послугах (наказ від 20.01.2014 р. № 28).

Крім того, Міністерство зазначає, що розроблено проекти типових положень: про відділення денного догляду для людей похилого віку та інвалідів (на даний час погоджується у структурних підрозділах Міністерства); про відділення/групу тимчасового перебування для дітей-інвалідів та осіб з інвалідністю.

Міністерство також зазначає, що оскільки кінцевий строк виконання п. 14 плану заходів не настав, а тому просить у позові відмовити та розглядати справу за відсутності представника Міністерства.

При цьому, відповідачем надано проекти актів (типових положень).

Враховуючи неявку осіб, які беруть участь у справі, та їх клопотання про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України у судовому засіданні 01.04.2015 р. ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Кабінетом Міністрів України 13.03.2013 року прийнято розпорядження №208-р "Про затвердження плану заходів на 2013-2016 роки щодо реалізації Стратегії реформування системи надання соціальних послуг" (далі - План заходів).

Пунктом 14 вказаного Плану передбачено здійснення Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією, громадськими об'єднаннями (за згодою) у період з 2015 року по 2016 рік забезпечення визначення потреб осіб, які проживають у стаціонарних інтернатних установах та закладах; розроблення регіональних планів заходів з реорганізації стаціонарних інтернатних установ та закладів, зокрема шляхом утворення при таких установах та закладах відділень денного, тимчасового перебування, для створення можливості проживання осіб, які отримують соціальні послуги вдома.

Як зазначено у даному пункті Плану заходів індикатором виконання є затвердження регіональних планів заходів з реорганізації стаціонарних інтернатних установ та закладів, зокрема шляхом утворення при таких установах та закладах відділень денного, тимчасового перебування, для створення можливості проживання осіб, які отримують соціальні послуги вдома.

Вважаючи, що Відповідачем допущено бездіяльність щодо невиконання завдань останнього, передбачених пп. 4 п. 5 затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року № 389/2011 Положення про Міністерство соціальної політики України, що, на думку ОСОБА_1, перешкоджає виконанню місцевими державними адміністраціями вимог пункту 14 Плану заходів, останній звернувся до суду із вказаним позовом.

Слід зазначити в контексті наведеного, що підпунктом 4 пункту 5 вказаного Положення передбачено, що Міністерство здійснює нормативно-правове регулювання у сферах зайнятості населення та трудової міграції; трудових відносин; оплати і умов праці; загальнообов'язкового державного соціального страхування, пенсійного забезпечення; надання адресної соціальної допомоги, соціальних послуг та соціального обслуговування населення; соціального захисту ветеранів, дітей, сімей, інвалідів, людей похилого віку, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, сімей, які можуть опинитися або перебувають у складних життєвих обставинах, та інших соціально вразливих верств населення; захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну; волонтерської діяльності; з питань сім'ї та дітей; оздоровлення та відпочинку дітей; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; попередження насильства в сім'ї, протидії торгівлі людьми; відповідального батьківства та материнства.

Вирішуючи у зв'язку з наведеним спір по суті, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист, зокрема, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, зокрема, органів державної влади, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративний позов, це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

В контексті наведених норм законодавства слід зазначити, що під бездіяльністю суб'єкта владних повноважень розуміється пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

З наведеного вбачається, що особа може оскаржити у суді бездіяльність суб'єкта владних повноважень у разі, якщо вона вважає, що цією бездіяльністю порушено її права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав чи інтересів, є суб'єктом правовідносин в яких вчинено протиправну бездіяльність відповідача і ця бездіяльність порушують права цієї особи. Для надання певній особі судового захисту, вона повинна довести, що дійсно має право чи інтерес, про захист яких вона просить, та, відповідно до приписів ч. 1 ст. 71 КАС України, довести обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав чи інтересів позивача належними та допустимими доказами.

У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 1., п. 2. ч. 1 ст. 161 КАС України під час прийняття постанови суд вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 1. ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до положень ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, як встановлено судом, пунктом 14 вищезгаданого Плану заходів вказаним у цьому пункті суб'єктам доручено розроблення регіональних планів заходів з реорганізації стаціонарних інтернатних установ та закладів. Серед осіб, на яких покладено виконання вказаних заходів, відсутнє Міністерство.

У той же час слід зазначити, що План заходів обумовлює період виконання вказаних заходів протягом 2015 - 2016 року, у зв'язку з чим висновок про допущення протиправної бездіяльності, зокрема, щодо здійснення Міністерством нормотворчої діяльності у вказаній сфері, може бути зроблений після спливу вказаного строку та аналізу стану виконання Плану заходів.

Між тим, позивач звернувся до суду ще до початку спливу вказаного строку та судом під час розгляду справи не встановлено обставин порушення прав позивача з боку Міністерства, у т.ч. щодо здійснення нормотворчої діяльності в контексті положень п. 14 Плану заходів. Натомість, вбачається прийняття Міністерством вищезгаданих нормативних актів та розробку проектів нормативно-правових актів, зокрема проекту типового положення про відділення денного догляду для осіб похилого віку та інвалідів.

Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача з боку Міністерства, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: В.П. Катющенко

В.А. Кузьменко