Справа № 826/1068/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/1068/15

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26 лютого 2015 року 16 год. 45 хв. № 826/1068/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Данилишин В.М., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Корона-2000" до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем не вчинено жодних дій із примусового виконання виконавчого документа, а тому відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

У ході судового розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх повністю.

Представник відповідача у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи відповідач, з урахуванням з ч. 11 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), повідомлений своєчасно та належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 16 лютого 2015 року судом, відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Постановою державного виконавця відповідача від 20 серпня 2010 року відкрито виконавче провадження ВП № 2098413 з примусового виконання виконавчого напису № 2136 від 11 серпня 2010 року про стягнення з позивача на користь ТОВ "Торговий дім "Лак мар" заборгованості у розмірі 316630,55 грн.

В подальшому, постановою від 19 листопада 2011 року зупинено виконавче провадження ВП № 2098413 до розгляду по суті Господарським судом міста Києва справи № 46/589-б про банкрутство позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 46/589-б затверджено мирову угоду від 21 вересня 2011 року, укладену між кредиторами та позивачем, а також визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження, відкрите відповідачем з виконання виконавчого напису № 2136 від 11 серпня 2010 року.

Постановою від 25 грудня 2014 року закінчено виконавче провадження ВП № 20989413.

Крім того, 25 грудня 2014 року відповідачем прийнято оскаржувані постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 31 663,05 грн. та постанову про стягнення з боржника (позивача) витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 100,00 грн.

Суд погоджується з доводами представника позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів, а також аналізу наступних норм та обставин.

Так, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Враховуючи, що предметом оскарження є постанова про стягнення виконавчого збору, суду належить встановити, чи мало місце невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 Закону для самостійного його виконання.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів та не заперечується представником позивача, виконавчий документ позивачем самостійно не виконано.

Зі змісту ст. 28 Закону чітко вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору є фактичне здійснення державним виконавцем дій (заходів) з примусового виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 27, ст. 32 Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Наведені правові норми зобов'язують боржника добровільно виконати рішення у строк, встановлений державним виконавцем, та повідомити про таке виконання у цей же термін. В свою чергу, дані норми, у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, зобов'язують державного виконавця на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення, тобто вчинити певні дії, спрямовані на примусове виконання виконавчого документу.

Проте, як зазначено вище, ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 46/589-б затверджено мирову угоду від 21 вересня 2011 року, укладену між кредиторами та позивачем, а також визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження, відкрите відповідачем з виконання виконавчого напису № 2136 від 11 серпня 2010 року.

У зв’язку з викладеним, як уже зазначено вище, постановою від 25 грудня 2014 року закінчено виконавче провадження № 20989413.

Згідно із ч.1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справи в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Ухвалою суду від 29 січня 2015 року про відкриття провадження в адміністративній справі відповідача зобов’язано надати суду засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 20989413 в частині, що стосуються оскаржуваних постанов, проте відповідач вимоги суду не виконав, у зв’язку з чим справа вирішується за наявними у матеріалах справи доказами.

У контексті викладеного суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій з примусового виконання виконавчого напису № 2136 від 11 серпня 2010 року.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" зазначено, що відповідно до ст.ст. 45, 46 Закону, витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно.

Обов'язковою передумовою виникнення у державного виконавця права на стягнення виконавчого збору з боржника визначено факт здійснення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого документу. Без вчинення дій з примусового виконання є неможливим стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Враховуючи, що ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 46/589-б затверджено мирову угоду від 21 вересня 2011 року та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження ВП № №20989413, а також зважаючи, що у ході судового розгляду справи відповідачем не надано доказів вчинення ним дій щодо примусового виконання виконавчого напису, суд прийшов до висновку про протиправність стягнення з позивача виконавчого збору.

Щодо постанови від 25 грудня 2014 року про стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 100,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 41 Закону, витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: 1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; 2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; 3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 5) розміщення оголошення в засобах масової інформації; 6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; 7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Відповідачем у постанові про стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій не наведено обґрунтування витрат у розмірі 100,00 грн.

Як зазначено вище, у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій з примусового виконання виконавчого напису № 2136 від 11 серпня 2010 року, отже, за переконанням суду, безпідставним є стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій.

У той же час, заявлені вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття 25 грудня 2014 року оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій не підлягають задоволенню, оскільки з аналізу норм Закону вбачається, що відповідач наділений повноваженнями щодо стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій шляхом прийняття відповідних постанов.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з’ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Корона-2000" до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій та скасування рішень є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв’язку з тим, що представником позивача не заявлено вимогу про стягнення судового збору за рахунок бюджетних коштів, суд не присуджує на користь позивача здійснені ним судові витрати відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167, 181 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, прийняті 25 грудня 2014 року відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні ВП № 20989413.

3. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин