Справа № 2а/0370/1365/12
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2015р. м. Київ К/800/50046/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції у Волинській області про визнання дій протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пред'явили в суді позов до Відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції у Волинській області (далі - Відділ ДВС) про визнання протиправними дій щодо прийняття постанови від 23 квітня 2012 року про стягнення виконавчого збору в сумі 107676,39 гривень та її скасування.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2012 року позов задоволено. Визнано протиправною і скасовано постанову від 23 квітня 2012 року про стягнення з позивачів на користь держави 107676,39 гривень виконавчого збору.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги позивачі посилаються на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставлять питання про скасування ухваленого ним рішення та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами встановлено, що Відділом ДВС прийнято до примусового виконання виконавчий лист № 2-69, виданий Нововолинським міським судом Волинської області 28 січня 2011 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованості за кредитним договором в сумі 1 076 763,86 гривень.

16 лютого 2011 року заступником начальника Відділу ДВС прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження і боржникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надано строк до 23 лютого 2011 року для добровільного її виконання.

3 червня 2011 року ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області відстрочено виконання рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 1 076 763,86 гривень, на строк п'ять місяців.

20 січня 2012 року сторони виконавчого провадження уклали мирову угоду щодо погашення суми заборгованості за кредитним договором, яку 28 лютого 2012 року подали до Відділу ДВС.

6 квітня 2012 року ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області визнано мирову угоду між боржниками ОСОБА_4, ОСОБА_5 та стягувачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

23 квітня 2012 року заступником начальника Відділу ДВС прийнято постанову про стягнення з позивачів виконавчого збору в сумі 107 676, 39 гривень, яку останні отримали 4 травня 2012 року.

28 квітня 2012 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з укладенням між стягувачем і боржником мирової угоди та визнання її умов судом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що за час здійснення виконавчого провадження з 16 лютого 2011 року (відкриття виконавчого провадження) по 28 квітня 2012 року (закінчення виконавчого провадження) державним виконавцем в примусовому не стягнуто з боржників жодних сум по виконанню судового рішення, а виконавче провадження з примусового виконання рішення закінчено на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, вказав, що відповідачем правомірно застосовано до спірних правовідносин Закон № 606-XIV в редакції, що діяла на час прийняття спірної постанови, оскільки рішення суду боржниками у добровільному порядку, протягом встановленого строку виконано не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження"(далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час прийняття спірної постанови) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Тобто, стягнення виконавчого збору, є саме тим заходом, який застосовується державним виконавцем у випадку невиконання боржником рішення суду в строк, що ним встановлений.

Тож, оскільки постановою про відкриття виконавчого провадження від 16 лютого 2011 року позивачам заступником начальника Відділу ДВС встановлювався строк на добровільне виконання рішення суду апеляційної інстанції від 22 грудня 2010 року, яке насправді виконано не було, то державний виконавець правомірно прийняв постанову про стягнення з боржників виконавчого збору.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних відносин положення Закону № 606-XIV у редакції, чинній на час прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору - 23 квітня 2012 року, а саме у новій редакції, що набула чинності з 9 березня 2011 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, щодо правомірності спірної постанова, оскільки вона прийнята в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують і цей суд під час вирішення спору правильно застосував норми матеріального права та не порушив норми процесуального права, то, відповідно до частини першої статті 224 КАС України, підстави для скасування ухваленої ним постанови відсутні.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников