Справа № 826/17343/14
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А. та Оксененка О.М.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду, апеляційну скаргу громадянки Узбекистану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянки Узбекистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Громадянка Узбекистану ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - відповідач -2) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 14 жовтня 2014 року № 518-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про визнання незаконними дій Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про причини відмови у визнанні громадянки Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов'язання Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2015 року у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, у зв'язку із порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, рішенням № 518-14 від 14 жовтня 2014 року Державна міграційна служба України відмовила Громадянці Узбекистану ОСОБА_3 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомленням від 28 жовтня 2014 року № 116 повідомило ОСОБА_3, що їй відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Громадянка Узбекистану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 10 квітня 2014 року. При заповненні заяви та проходженні співбесіди позивач вказала, що вона була змушена залишити Узбекистан по релігійним причинам, а саме її чоловік переслідується в Узбекистані службою національної безпеки через підозру в членстві екстремістських угрупувань з 1996 року, через, що він покинув країну походження у 2009 році та стверджує, що в Узбекистані почали заарештовувати людей за релігійними переконаннями. Заявник зазначила, що після від'їзду чоловіка її викликала служба національної безпеки на допити і розпитували про його місцезнаходження, в разі відмови надати пояснення погрожували ув'язненням.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Узбекистані м. Наманган, за національністю - узбечка, за віросповіданням - мусульманка. Позивач покинула територію Узбекистану легально авіарейсом Ташкент - Київ 14 листопада 2011 року, в аеропорту отримала міграційну картку. З травня 2011 року перебувала на території Автономної республіки Крим зі своєю родиною. До органів міграційної служби України звернулась вперше в 2014 році. Документи, які підтверджують особу відсутні, є копія паспорта громадянина Узбекистану серії НОМЕР_1. Спочатку стверджувала, що паспорт загубила, потім, що його забрали представники правоохоронних органів у 2012 році. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної

належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами

країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, при проходженні співбесіди (протокол від 23 квітня 2014 року) позивач зазначила, що була змушена залишити Узбекистан по релігійним причинам, а саме тому, що її чоловік переслідується в Узбекистані службою національної безпеки через підозру в членстві екстремістських угрупувань з 1996 року, через, що він покинув країну походження у 2009 році. Через два тижні після його виїзду з країни до заявника приходили співробітники поліції, які погрожували, що вона буде відповідати за вчинки свого чоловіка та заставили пояснення чому її чоловік поїхав з країни. Через 10-15 днів візити повторювалися. З вересня по листопад 2009 року ОСОБА_3 змусили безкоштовно збирати хлопок. Також із протоколу співбесіди вбачається, що ні заявник, ні її чоловік не були членами релігійних організацій. Особисто ОСОБА_3 представники правоохоронних органів не погрожували. Проте, зазначає, що у разі повернення на батьківщину її можуть заарештувати.

На запитання: «Чому Ви, вирішили приїхати до України, а не в будь-яку іншу країну?» заявник відповіла, що її чоловік вже перебував в Україні. Також зі співбесіди випливає, що позивач з моменту приїзду до України, 14 січня 2011 року до моменту звернення в Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, 10 квітня 2014 року, перебувала в Україні нелегально. Раніше в міграційну службу не зверталась, тому що хотіла жити з сім'єю в Автономній республіці Крим.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, згідно відповіді Служби безпеки України на запит Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві вбачається, що позивача в 2012 році було затримано в м. Севастополь за порушення правил перебування іноземців на території України, у зв'язку з чим Гагарінським РВВС м. Севастополь стосовно іноземки 1 березня 2012 року складено адміністративний протокол за ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та 13 березня 2012 року видворено за межи України без заборони в'їзду. Отже ОСОБА_3 повернулась до України незаконним шляхом та не мала на меті легалізувати своє перебування на її території.

З огляду на наведене, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність обставин, за яких у заявника могло б бути цілком обґрунтоване побоювання застосовування до неї фізичного насилля на час виїзду із країни походження та звернення до міграційної служби із заявою про надання статусу біженця в Україні. Оскільки позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Узбекистану добровільно.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що процедура проведення перевірки заяви та прийняття рішення по заяві позивача проведена із дотриманням норм, визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про прийняття Державною міграційною службою України рішення від 14 жовтня 2014 року № 518-14 в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи заявника.

Колегія суддів також погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог позивача про визнання неправомірними дій в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що відповідачем при здійсненні повідомлення позивача про прийняття спірного рішення дотримано вимоги ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів справи, 14 жовтня 2014 року прийнято рішення № 518-14 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення Державної міграційної служби України отримане Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві та 28 жовтня 2014 року повідомлено позивача про прийняте Державною міграційною службою України рішення.

Судом першої інстанції вірно враховано, в оскарженому рішенні зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону № 3671, що відповідає характеристиці умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оформлення рішення проведено відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649 та додатку до Правил № 24.

За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги спростовуються висновками суду першої інстанції та матеріалами справи, а суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, судова колегія залишає його без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 08.04.2015 року.

.

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Оксененко О.М.