Справа № 815/6/15
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року 09 год. 51хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Корой С.М.

секретар судового засідання Філіппова Ю.В.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1;

представники відповідачів - в судове засідання не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області, в якому позивач з урахуванням уточнення до позовних вимог просить суд:

-зобов'язати відділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області звернутись до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області з поданням про здійснення перерахунку на рахунок ОСОБА_1 ідентифікаційний код: НОМЕР_1 коштів у сумі 27069,79 грн., що стягнуті на користь його покійного батька ОСОБА_2 в порядку виконання судового рішення, та належать йому відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2011 року, що зареєстровано в реєстрі за №2434, які перебували на депозитному рахунку підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області та були перераховані до Державного бюджету України на рахунок №0007 за платіжним дорученням від 20.09.2011 року №1729;

-зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області з дня отримання подання відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області перерахувати на рахунок ОСОБА_1 кошти у сумі 27069,79 грн., що стягнуті на користь його покійного батька ОСОБА_2 в порядку виконання судового рішення, та належать йому відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2011 року, що зареєстровано в реєстрі за №2434, які перебували на депозитному рахунку підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області та були перераховані до Державного бюджету України на рахунок №0007 за платіжним дорученням від 20.09.2011 року №1729.

У своєму позові позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом йому належить заборгованість з заробітної плати у сумі 27069,79 грн., яка зберігалась на депозитному рахунку Головного управління юстиції в Одеській області та належала його батькові ОСОБА_2 на підставі довідки №09.1/609-/В-1, виданої підрозділом примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області від 09.02.2011 року. На підставі свідоцтва на спадщину позивач звернувся до підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області з вимогою про видачу належного йому як спадкоємцю майна, зокрема, заборгованості по заробітній платі, однак йому було відмовлено, оскільки він не є стороною у виконавчому провадженні. Позивач зазначив, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу про стягнення з підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області заборгованості по заробітній платі, що належала його померлому батькові, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2011 року йому відмовлено в прийнятті заяви у зв'язку з тим, що наявний спір про право на спадщину. Позивач повідомив, що ним була подана заява до Приморського районного суду м. Одеси про заміну сторони у виконавчому провадженні в порядку ст. 378 ЦПК України, однак ухвалою від 26.09.2011 року йому відмовлено на підставі того, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд змінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Крім того, позивач зазначив, що звертався із скаргою до Приморського районного суду м. Одеси на неправомірні дії підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, однак ухвалою від 01.12.2011 року скаргу повернуто. В подальшому позивач звернувся із адміністративним позовом до підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язання вчинити певні дії, однак постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2012 року у задоволенні позову відмовлено та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 року постанову залишено без змін. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про право позивача звернутися до суду з позовними вимогами про зобов'язання органа державної виконавчої служби здійснити перерахування цих коштів на рахунок позивача.

Позивач повідомив, що у жовтні 2014 року звернувся із заявою до Управління державної виконавчої служби ГУЮ в Одеській області стосовно грошової суми, стягнутої за виконавчим документом, на що йому було повідомлено, що 24.09.2010 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа було завершено та у зв'язку з тим, що стягнуті з боржника грошові суми не були витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на депозитний рахунок Головного управління юстиції в Одеській області 20.09.2011 року, ця сума була зарахована до Державного бюджету України на підставі платіжного доручення від 20.09.2011 року №1729. Позивач повідомив, що він звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області із заявою про повернення коштів у розмірі 27069,79 грн., однак заяву залишено без виконання з підстав відсутності подання контролюючого органу про повернення коштів, а також заяву подано з перевищенням терміну подання заяви.

Виходячи з наведеного, позивач наголосив, що неодноразово звертався до відповідачів із вимогами щодо відновлення свого порушеного права власності, передбаченого статтею 41 Конституції України. При цьому, на думку позивача, враховуючи, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, дії відповідачів щодо не виплати належної йому на праві власності заборгованості із заробітної плати є протиправними.

Також в ході судового розгляду справи позивач надавав пояснення (а.с.82) щодо наявності у нього банківського рахунку.

Представники відповідачів до судового засідання не з'явились, їх позиція щодо позову не відома, оскільки вони заперечень на позовну заяву не подавали та повноважних представників у судове засідання не направили, у зв'язку з чим справу розглянуто на підставі наявних у ній доказів відповідно до ч.6 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України. Про час і місце розгляду справи відповідачів було повідомлено належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи зворотніми поштовими повідомленнями про вручення судової кореспонденції та судових повісток (а.с. 41,42,53,54,65-70,78-81) у зв'язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів, відповідно до положень ст.128 КАС України.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши доводи адміністративного позову, матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, встановив наступне.

Судом встановлено, що відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області в межах виконавчого провадження з виконання посвідчення комісії по трудових спорах №64, виданого 08.02.2010 року комісією з трудових спорів ДП «Державний інститут по проектуванню підприємств по переробці плодовоовочевої продукції «Діпроплодоовочгосп» на користь ОСОБА_2 було стягнено з ДП «Державний інститут по проектуванню підприємств по переробці плодовоовочевої продукції «Діпроплодоовочгосп» заборгованість із заробітної плати у розмірі 27069 гривень79 копійок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 06.04.2011 року його син - ОСОБА_1, є спадкоємцем майна ОСОБА_2, що складається з заборгованості з заробітної плати у розмірі 27069,79 грн., яка зберігалась на депозитному рахунку Головного управління юстиції в Одеській області та належала спадкодавцю на підставі довідки №2790-/В-1/, виданій Підрозділом примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області 24.02.2011 року (а.с.10).

Зазначені кошти зберігались на депозитному рахунку Головного управління юстиції в Одеській області.

20.09.2011 року зазначена грошова сума була зарахована до Державного бюджету України згідно платіжного доручення від 20.09.2011 року №1729 (а.с.18).

Позивача з метою реалізації свого права власності звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області заборгованості по заробітній платі, що належала його померлому батькові.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2011 року по справі №2н/1522/1269/11 заявнику було відмовлено в прийнятті заяви у зв'язку з тим, що наявний спір про право на спадщину, а не про право (а.с.12).

Позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні вибувшої сторони її правонаступником.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2011 року по справі №6/1522/11/11 йому відмовлено у задоволенні заяви на підставі того, що відповідно до ст. 378 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд змінює сторону виконавчого провадження її правонаступником, при цьому заявник не є стороною виконавчого провадження (а.с.13).

Позивач звернувся до суду із скаргою на неправомірні дії підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, однак ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.12.2011 року по справі №4-с-163 скаргу повернуто, оскільки не витримані вимоги щодо підсудності (а.с. 14).

Так, позивач звернувся із адміністративним позовом до підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язання вчинити певні дії, однак постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2012 року у задоволенні позову відмовлено та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 року постанову залишено без змін (а.с.15-16). Разом з тим, у своєму рішенні суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, при цьому належним способом захисту порушеного права за відсутності оспорювання права позивача на спадщину, яка складається з коштів у розмірі 27069, 79 грн., які стягнуті на користь ОСОБА_2, є звернення позивача до суду з позовними вимогами про зобов'язання органа державної виконавчої служби здійснити перерахування цих коштів на рахунок позивача.

03.11.2014 року позивач звернувся із заявою до Управління державної виконавчої служби ГУЮ в Одеській області стосовно грошової суми, стягнутої за виконавчим документом, на що йому було повідомлено, що 24.09.2010 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа було завершено та у зв'язку з тим, що стягнуті з боржника грошові суми не були витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на депозитний рахунок Головного управління юстиції в Одеській області 20.09.2011 року, ця сума була зарахована до Державного бюджету України на підставі платіжного доручення від 20.09.2011 року №1729 (а.с.17).

25.11.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області із заявою про повернення коштів у розмірі 27069,79 грн., однак заяву залишено без виконання з підстав відсутності подання контролюючого органу про повернення коштів, а також заяву подано з перевищенням терміну надання заяви, зокрема заяву про повернення коштів надано 03.11.2014 року, а кошти були перераховані до бюджету 20.09.2011 року (а.с.19-20).

Дослідивши обставини справи, суд встановив, що судовому дослідженню підлягає правомірність дій відповідачів щодо невиплати позивачу коштів у розмірі 27069,79 грн., що стягнуті на користь його покійного батька ОСОБА_2 в порядку виконання судового рішення, та належать йому відповідно до свідоцтва про право на спадщину.

Правовідносини щодо реалізації права власності регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, а також нормами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 КУ).

Відповідно до ч.1 ст. 314 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319).

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зокрема, відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. У разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до положень ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. За письмовою заявою стягувача - фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум.

Частиною 7 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо стягнуті з боржника грошові суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, ці суми зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

За приписами статті 45 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 року №787, визначено процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії.

Відповідно до п.3 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 року №787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою з найменуванням та ідентифікаційним кодом установи (у разі наявності), з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов'язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи готівкою.

Перелік податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету згідно з бюджетною класифікацією в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а також загальні вимоги щодо обліку доходів бюджету визначаються Кабінетом Міністрів України (частина 7 статті 45 Бюджетного кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 «Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету», установлено, що перелік податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету визначається відповідно до переліку кодів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (далі - перелік), згідно з додатком, відповідно до якого органом, що контролює справляння надходжень бюджету за кодом класифікації доходів бюджету 21080500 «інші надходження», визначено Державну виконавчу службу.

Цей Порядок розроблено на виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 301 Митного кодексу України, статті 7 Закону України «Про судовий збір» та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375.

Відповідно до ст. 43 Податкового кодексу України у випадку виявлення надміру чи помилково перерахованих платежів до бюджетів, справляння яких контролюють органи доходів і зборів, платник податків звертається до цих органів із заявою. Заява може бути подана упродовж 1095 днів з дня виникнення такої переплати.

Однак, зазначена норма розповсюджується на правовідносини, які стосуються сплати обов'язкових платежів.

З аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що механізм повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, передбачає наявність двох обставин, зокрема, подання органу, що контролює справляння надходжень бюджету та заява платника про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, яка складається у довільній формі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про отримання заборгованості по заробітній платі, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, у розмірі 27069,79 грн..

Однак, лише ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 року, якою постанову суду першої інстанції щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язання вчинити певні дії залишено без змін (а.с.15-16), позивачу було вказано, що ним обрано неналежний спосіб захисту його права, при цьому належним способом захисту порушеного права за відсутності оспорювання права позивача на спадщину, яка складається з коштів у розмірі 27 069, 79 грн., які стягнуті на користь ОСОБА_2, є звернення позивача до суду з позовними вимогами про зобов'язання органа державної виконавчої служби здійснити перерахування цих коштів на рахунок позивача.

03.11.2014 року позивач звернувся із заявою до Управління державної виконавчої служби ГУЮ в Одеській області стосовно грошової суми, стягнутої за виконавчим документом, на що йому було повідомлено, що 24.09.2010 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа було завершено та у зв'язку з тим, що стягнуті з боржника грошові суми не були витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на депозитний рахунок Головного управління юстиції в Одеській області 20.09.2011 року, ця сума була зарахована до Державного бюджету України на підставі платіжного доручення від 20.09.2011 року №1729 (а.с.17).

25.11.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області із заявою про повернення коштів у розмірі 27069,79 грн., однак заяву залишено без виконання з підстав відсутності подання контролюючого органу про повернення коштів, а також заяву подано з перевищенням терміну надання заяви, зокрема заяву про повернення коштів надано 03.11.2014 року, а кошти були перераховані до бюджету 20.09.2011 року (а.с.19-20).

Суд зазначає, що враховуючи те що, позивачем було невірно обрано спосіб захисту свого права, однак, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позивач неодноразово звертався до відповідача щодо отримання належних йому на праві власності коштів, а також враховуючи, що в ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 року позивачу було роз'яснено спосіб захисту свого порушеного права, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до відповідача з вимогою щодо отримання належного йому майна на праві власності.

Суд звертає увагу на те, що в Конституції України та ратифікованій Верховною Радою України Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), гарантовані фундаментальні права і свободи людини, серед яких: право на життя, на свободу і особисту недоторканність, право на власність, право на справедливий суд та інші.

В контексті забезпечення дотримання принципів Конституції та Конвенції було прийнято Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», який узгоджує судові рішення, що приймаються в Україні щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина із європейськими стандартами.

Статтею 17 зазначеного Закону визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Таким чином, ратифікувавши Конвенцію та прийнявши вищевказаний Закон, Україна визнала юрисдикцію Суду, з метою створення в схожих правовідносинах однорідної судової практики, узгодженої з європейською правовою системою, тим самим створивши передумови для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Однією із основоположних задекларованих європейських цінностей є право на власність, тобто право на мирне володіння своїм майном, визначене у статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даній статті, зокрема, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи з зазначеного суд дійшов висновку, що відмова відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області та Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області щодо виплати належних позивачу на праві власності коштів, є неправомірними та такими, що спричиняють неможливість володіння, користування або розпорядження майном.

Згідно з ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод чи інтересів сторони чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача враховуючи існуючий порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, є зобов'язання відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області звернутись до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області з поданням про здійснення перерахунку на рахунок позивача коштів у сумі 27069,79 грн., що стягнуті на користь його покійного батька ОСОБА_2 в порядку виконання судового рішення, та належать позивачу відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2011 року.

Що стосується позовних вимог в частині зобов'язання Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області з дня отримання подання відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області перерахувати на рахунок ОСОБА_1 кошти у сумі 27069,79 грн., суд вважає зазначену вимогу такою, що не підлягає задоволенню, оскільки є вимогою на майбутнє.

Суд зазначає, що встановлення обов'язків на майбутнє, без наявності спірних правовідносин, є передчасним і безпідставним, оскільки на час розгляду справи немає підстав вважати, що відповідні дії не буде виконано добровільно.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі встановленого, керуючись приписами ст.ст. 11, 162 КАС України, суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 94, 158-163, 167,186, 254 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області звернутись до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області з поданням про здійснення перерахунку на рахунок ОСОБА_1 (КБ «Приватбанк» м. Одеса, номер рахунку НОМЕР_2, МФО 305299, , номер картки НОМЕР_3), ідентифікаційний код: НОМЕР_1 коштів у сумі 27069 (двадцять сім тисяч шістдесят дев'ять ) гривень 79 копійок, що стягнуті на користь його покійного батька ОСОБА_2 в порядку виконання судового рішення, та належать йому відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2011 року, що зареєстровано в реєстрі за №2434, які перебували на депозитному рахунку підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області та були перераховані до Державного бюджету України на рахунок №0007 за платіжним дорученням від 20.09.2011 року №1729.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено та підписано суддею 06.04.2015 року.

Суддя С.М. Корой

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області звернутись до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області з поданням про здійснення перерахунку на рахунок ОСОБА_1 (КБ «Приватбанк» м. Одеса, номер рахунку НОМЕР_2, МФО 305299, , номер картки НОМЕР_3), ідентифікаційний код: НОМЕР_1 коштів у сумі 27069 (двадцять сім тисяч шістдесят дев'ять ) гривень 79 копійок, що стягнуті на користь його покійного батька ОСОБА_2 в порядку виконання судового рішення, та належать йому відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2011 року, що зареєстровано в реєстрі за №2434, які перебували на депозитному рахунку підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області та були перераховані до Державного бюджету України на рахунок №0007 за платіжним дорученням від 20.09.2011 року №1729.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено та підписано суддею 06.04.2015 року.

Суддя С.М. Корой

.