Справа № 808/8716/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

03 березня 2015 року (14 год. 30 хв.) Справа № 808/8716/14 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

при секретарі судового засідання - Мащенко Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» до Мангуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень.

04.12.2014 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» (далі - позивач) до Мангуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить: визнати недійсними та скасувати складені відповідачем: податкове повідомлення-рішення № від 20.11.2014 про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1757013,75 грн. (в т.ч. основний платіж 1354151,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції 402862,75 грн.) - в повному обсязі; податкове повідомлення-рішення № від 20.11.2014 про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 15493,79 грн. - в повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт від 24.10.2014 №643/22-00694824 (далі - Акт перевірки). На підставі Акту перевірки позивача відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення відповідача від 20.11.2014 № та №. Позивач вважає висновки відповідача, зроблені в Акті перевірки, щодо наявності з боку позивача порушень вимог податкового, валютного та іншого законодавства необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що податкові повідомлення-рішення відповідача були прийняті на підставі невірного дослідження та тлумачення юридичних та фактичних обставин справи, а тому просив позов задовольнити в повному обсязі.

Через невідповідність вимогам ст. 106 КАС України, ухвалою від 08.12.2014 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову до 15.01.2015.

У визначений судом строк позивач усунув недоліки позову.

Ухвалою від 19.01.2015 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 05.02.2015.

У судовому засіданні 05.02.2015 представниками позивача на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі були надані копії документів первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Ухвалою від 05.02.2015 за клопотанням представника відповідача провадження у справі було зупинене до 03.03.2015.

Ухвалою від 03.03.2015 провадження у справі було поновлене, судове засідання призначене на 03.03.2015.

03.03.2015 від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає.

У судове засідання 03.03.2015 представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не прибув.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За змістом ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін на підставі наявних у справі матеріалів.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд керуючись ч. 1 ст. 41 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, розглянувши матеріали і з'ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлень від 08.09.2014 №№00102, 00103, 00104, 00105, 00106 та наказу від 26.08.2014 №131 в період з 08.09.2014 по 03.10.2014 відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013. Наказом від 02.10.2014 №41 термін перевірки подовжувався з 06.10.2014 на 10 робочих днів.

За наслідками перевірки 24.10.2014 був складений Акт перевірки №643/22-00694824, відповідно до якого відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог законодавства, а саме:

1. п. 209.6 ст. 209 Податкового Кодексу України встановлено завищення суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість (спеціального режиму оподаткування) у розмірі 1190028,00 грн., в тому числі: 01.2011 - 20411,00 грн.; 02.2011 - 22302,00 грн.; 03.2011 - 14801,00 грн.; 04.2011 - 27827,00 грн.; 05.2011 - 5831,00 грн.; 06.2011 - 6371,00 грн.; 07.2011 - 9142,00 грн.; 08.2011 - 7101,00 грн.; 09.2011 - 15090,00 грн.; 10.2011 - 9614,00 грн.; 11.2011 - 7847,00 грн.; 12.2011 - 17155,00 грн.; 01.2012 - 22202,00 грн.; 02.2012 - 48167,00 грн.; 03.2012 - 23911,00 грн.; 04.2012 - 37716,00 грн.; 05.2012 - 66846,00 грн.; 06.2012 - 20007,00 грн.; 07.2012 - 57865,00 грн.; 08.2012 - 34626,00 грн.; 09.2012 - 15555.00 грн.; 10.2012 - 69446,00 грн.; 11.2012 - 72584,00 грн.; 12.2012 - 17687.00 грн.; 01.2013 - 24655,00 грн.; 02.2013 - 71929,00 грн.; 03.2013 - 26320,00 грн.; 04.2013 - 21917,00 грн.; 05.2013 - 23133,00 грн.; 06.2013 - 98056,00 грн.; 07.2013 - 40047,00 грн.; 08.2013 - 27756,00 грн.; 09.2013 - 20545,00 грн.; 10.2013 - 22993.00 грн.; 11.2013 - 68378,00 грн.; 12.2013 - 94195,00 гри.

2. п. 185.1 (б) ст. 185, п. 186.4 ст 186 Податкового Кодексу України встановлено заниження суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість (загального режиму оподаткування) у розмірі 315644,00 грн., у тому числі: 01.2011 - 1214,00 грн.; 02.2011 - 1183,00 грн.; 03.2011 - 1266,00 грн.; 04.2011 - 8191,00 грн.; 05.2011 - 5181,00 грн.; 06.2011 - 6027,00 грн.; 07.2011 - 4721,00 грн.; 08.2011 - 9950,00 грн.; 09.2011 - 4139,00 грн.; 10.2011 - 2025,00 грн.; 11.2011 - 307,00 грн.; 12.2011 - 262,00 грн.; 01.2012 - 4657,00 грн.; 02.2012 - 1996,00 грн.; 03.2012 - 5597,00 грн.; 04.2012 - 1072,00 грн.; 05.2012 - 1594,00 грн.; 06.2012 - 19133,00 грн.; 07.2012 - 163,00 грн.; 08.2012 - 11 835,00 грн.; 09.2012 - 12582,00 грн.; 10.2012 - 33746,00 грн.; 11.2012 - 7520,00 грн.; 12.2012 - 13522,00 грн.; 01.2013 - 1680,00 грн.; 02.2013 - 15157,00 грн.; 03.2013 - 20949,00 грн.; 04.2013 - 27355,00 грн.; 05.2013 - 35042,00 грн.; 06.2013 - 5872,00 грн.; 07.2013 - 7100,00 грн.; 08.2013 - 4502,00 грн.; 09.2013 - 7644,00 грн.; 10.2013 - 17936,00 грн.; 11.2013 - 13571,00 грн.; 12.2013 - 953,00 грн.

3. п. 209.6 ст. 209 Податкового Кодексу України встановлено заниження суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 932728,00 грн., в тому числі: 01.2011 - 20410,00 грн., 02.2011 - 22302,00 грн., 03.2011 - 14801,00 грн., 04.2011 - 27827,00 грн., 05.2011 - 5831,00 грн., 06.2011 - 6371,00 грн., 07.2011 - 9142,00 грн., 08.2011 - 7101,00 грн., 09.2011 - 15090,00 грн., 10.2011 - 9614,00 грн., 11.2011 -7847,00 грн., 12 2011 - 17155,00 грн., 01.2012 - 22202,00 грн., 02.2012 - 48167,00 грн., 03.2012 - 23911,00 грн., 04.2012 - 33139,00 гри., 05.2012 - 66846,00 грн., 06.2012 - 20007,00 грн., 07.2012 - 57865,00 грн., 08.2012 - 34626,00 гри., 09.2012 - 15554,00 грн., 10.2012 - 69447,00 грн., 11.2012 - 72584,00 грн., 12.2012 - 17687,00 грн., 01.2013 - 24655,00 гри., 02.2013 - 71929,00 грн., 03.2013 - 26320,00 грн., 04.2013 - 3723,00 грн., 05.2013 - 32427,00 грн., 06.2013 - 98056,00 грн., 07.2013 - 24304,00 грн., 08.2013 - 27756,00 грн., 09.2013 - 28658,00 гри., 10.2013 - 22993,00 грн., 11.2013 - 7883,00 грн., 12.2013 - 40668,00 грн.

4. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 203, п. 1, п. 2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України, зазначені правочини мають ознаки нікчемності та є нікчемними - в силу припису закону. Правочини, укладені позивачем з вище зазначеними контрагентами порушено публічний порядок, що суперечить інтересам держави та суспільства, вчинені з метою приховування сплати податків третіх осіб. п. 198.1 ст.198 Податкового Кодексу позивачем завищено суму податкового кредиту в сумі 257299,00 грн., а саме за квітень 2012 - 4577,00 грн., квітень 2013 - 18194,00 грн., травень 2013 - 55560,00 грн., липень 2013 - 15743,00 грн., вересень 2013 - 49203,00 грн., листопад 2013 - 60495,00 грн., грудень 2013 - 53527,00 грн., повинен бути зменшений на загальну суму 257299,00 грн.

5. п. 2.6 Положення про ведення касових операцій в національної валюті в Україні, затвердженого Правлінням НБУ від 15.12.2004 № 637, порядку оприбуткування надходжень голівки до каси підприємства в частині не оприбуткування у 2011 році готівки на загальну суму 41,16 грн.

6. п. 2.11 Положення про ведення касових операцій в національної валюті в Україні, затвердженого Правлінням НБУ від 15.12.2004 № 637, в частині порядку видачі готівки під звіт та її використання, встановлено порушення, а саме подача ОСОБА_2 авансового звіту №556 від 10.12.2013 без підтверджуючих документів про сплату коштів на загальну суму 614,87 грн.

7. п. 2.8 Положення про ведення касових операцій в національної валюті в Україні, затвердженого Правлінням НБУ від 15.12.2004 № 637, в частині перевищення встановленого на період з 01.01.2011 по 31.12.2011 ліміту залишку готівки по касі підприємства на загальну суму 7336,56 гри.

8. пп. 164.2.11, п. 164.2 ст. 164, пгі.170.9.1, п. 170.9, ст. 170 Податкового Кодексу України, в частині не дотримання податку з доходів фізичних осіб у грудні 2013 в сумі 92,23 грн.

9. пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України, в частині не включення виплачених доходів контрагентам фізичним особам-підприємцям у 1-4 кварталах 2012 року у звітності форми №1ДФ з ознакою доходу «157» та подання невірно вказаного номеру облікової найманого працівника по Ф. № 1ДФ за 1 квартал 2013 року.

10. пп. 164.2.19, п. 164.2 ст. 164, п. 167.1, ст. 167 Податкового Кодексу України, в частині не застосування ставки 17 відсотків щодо доходів, по календарному місяці було перевищення десятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на 1 січня звітного податкового року, в результаті не доутримано податку з доходів фізичних осіб у сумі 129532,20 грн.

11. п.п. 168.1.2, п. 168.1 ст. 168 розділ 4 та п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України в частині несвоєчасного перерахування податку з доходів фізичних осіб.

Не погодившись з висновками Акту перевірки позивач подав до відповідача заперечення на акт перевірки від 10.11.2014 №513, проте рішенням про результати розгляду заперечень від 20.11.2014 №7713/10/05-40-22-013 заперечення позивача були залишенні без задоволення, а висновки Акту перевірки - без змін.

На підставі Акту перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення:

№ від 20.11.2014, яким визначено зобов'язання позивача зі сплати податку на додану вартість на загальну суму 1757013,75 грн., в тому числі 1354151,00 грн. - за основним платежем, 402862,75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ від 20.11.2014, яким до позивача було застосовано штрафні (фінансові) санкції на загальну суму 15493,79 грн.

Вважаючи прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення протиправними позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки акту перевірки, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Судом встановлено, що позивач мав фінансові правовідносини з ТОВ «Альтаїр Альфа Плюс» по придбанню товару - арматури, без укладення договору. Продавцем на суму 27459,98 грн. у тому числі ПДВ у сумі 4576,66 грн. виписано податкову накладну від 27.04.2012 №118, видаткову накладну від 27.04.2012 №РН-0001296 та рахунок-фактуру від 25.04.2012 №СФ-0004158.

Факт транспортування товару підтверджується шляховим листом вантажного автомобілю №2127 від 27.04.2012.

05.12.2012 між позивачем та ТОВ «НК Артеміда Трейд» було укладено договір поставки палива №А-00000024, за яким останній зобов'язався поставити позивачу нафтопродукти, а позивач прийняти та сплатити вартість товару. Факт поставки підтверджується товарно-транспортною накладною, поставка здійснюється партіями, на підставі усних та письмових заявок позивача.

Продавцем на загальну суму поставки 1017493,12 грн., у тому числі ПДВ у сумі 169582,19 грн. виписано податкові накладні від 21.05.2013 №2152, від 19.11.2013 №5642, від 04.12.2013 №5906, видаткові накладні від 21.05.2013 №А-, від 19.11.2013 №А-, від 04.12.2013 №А- та рахунки-фактури на зазначену суму.

Факт транспортування товару підтверджується наданими товарно-транспортними накладними від 21.05.2013, від 19.11.2013, від 04.12.2013

Факт оплати поставки товарів підтверджується копіями платіжних доручень, наявними в матеріалах справи. Позивач розрахувався за товар у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ТОВ «НК Артеміда Трейд».

01.04.2013 між позивачем та ПП «АФ Приват Агро» було укладено договір поставки №01/04-05, за яким останній зобов'язався поставити позивачу товар (шрот соняшниковий), а позивач прийняти та сплатити вартість товару. Поставка товару здійснюється постачальником.

Продавцем на загальну суму поставки 109162,20 грн., у тому числі ПДВ у сумі 18193,70 грн. виписано податкову накладну від 03.04.2013 №28, видаткову накладну від 03.04.2013 №563 та рахунок на оплату на зазначену суму.

Факт транспортування товару підтверджується наданою товарно-транспортною накладною від 02.04.2013.

Факт оплати поставки товарів підтверджується копіями платіжних доручень, наявними в матеріалах справи. Позивач розрахувався за товар у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ПП «АФ Приват Агро».

19.07.2013 між позивачем та ПП СФГ «Нікопольське» було укладено договір поставки №19/072, за яким останній зобов'язався систематично поставляти позивачу товар (шрот соняшниковий), а позивач приймати та сплачувати вартість товару. Поставка товару здійснюється постачальником.

Продавцем на загальну суму поставки 454620,95 грн., у тому числі ПДВ у сумі 64945,85 грн. виписано податкові накладні від 20.07.2013 №187, від 20.09.2013 №168, від 20.09.2013 №236, від 21.09.2013 №173, від 21.09.2013 №237, від 26.09.2013 №212, від 26.09.2013 №238, від 27.09.2013 №218, від 27.09.2013 №239, видаткові накладні від 20.07.2013 №319, від 20.09.2013 №760, від 20.09.2013 №828, від 21.09.2013 №767, від 21.09.2013 №829, від 26.09.2013 №797, від 26.09.2013 №830, від 27.09.2013 №804, від 27.09.2013 №831.

Факт транспортування товару підтверджується наданими товарно-транспортними накладними від 19.07.2013, від 19.09.2013, від 20.09.2013, від 25.09.2013, від 26.09.2013.

Факт оплати поставки товарів підтверджується копіями платіжних доручень, наявними в матеріалах справи. Позивач розрахувався за товар у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ПП СФГ «Нікопольське».

З Акту перевірки вбачається, що відповідачем було зменшено суми податкового кредиту за спеціальним режимом нарахування ПДВ в сфері сільського господарства на суму 257299,00 грн. у зв'язку з тим, що господарські операції позивача з контрагентами - ТОВ «Альтаїр Альфа Плюс», ПП «АФ Приват Агро», ТОВ «НК Артеміда Трейд», ПП СФГ «Нікопольське» мають ознаки нікчемності.

В обґрунтування зазначених висновків відповідач посилається на:

- акт ДПІ у Деснянському районі м. Києва ДПС від 04.04.2013 № 221/22-50/37675706 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Альтаїр Альфа Плюс» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період 01.01.2012 - 30.11.2012;

- акт ДПІ у Красногвардійському районі М.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 18.07.2013 № 54/22.5-08/38432303 про неможливість проведення зустрічної звірки ПП «АФ Приват Агро» під час здійснення господарських відносин з ТОВ «Енікс-Україна» за квітень 2013 року;

- акт ДПІ у Амур-Нижньодніпровському районі М.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 17.10.2013 № 681/04-61-22-2/38361070 про неможливість проведення зустрічної звірки ПП СФГ «Нікопольське» з питань дотримання вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість за період червень - липень 2013 року;

- акт ДПІ у Амур-Нижньодніпровському районі М.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 16.12.2013 № 116/04-61-22-2/38361070 про неможливість проведення зустрічної звірки ПП СФГ «Нікопольське» з питань дотримання вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість період за вересень 2013 року;

- акт ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві від 01,07.2014 № 1533/26-59-22-01/38176827 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «НК Артеміда Трейд» з питань підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.02.2013 по 31.01.2014.

Крім того, судом встановлено, що судовими рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2013 у справі № 804/14332/13-а, від 02.04.2014 у справі № 804/853/14, від 29.08.2013 у справі № 804/10434/13-а, що набрали законної сили, було визнано неправомірними дії податкових щодо корегування показників податкової звітності з податку на додану вартість ПП СФГ «Нікопольське» та ПП «АФ Приват Агро» в електронній базі даних деталізованої інформації по платнику податку на додану вартість щодо результатів автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів на рівні ДПА України, на підставі зазначених Актів.

Суд зазначає, що акт від 18.07.2013 № 54/22.5-08/38432303, складений щодо неможливості проведення зустрічної звірки ПП «АФ Приват Агро» під час здійснення господарських відносин з ТОВ «Енікс-Україна», а отже не може бути використаний при перевірці дотримання податкового законодавства відносно інших підприємств, в тому числі й позивача.

Суд наголошує, що перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне. На даний час не має будь-якого судового рішення, що надавало би оцінку взаємовідносин позивача з ТОВ «Альтаїр Альфа Плюс», ПП «АФ Приват Агро», ТОВ «НК Артеміда Трейд», ПП СФГ «Нікопольське».

Суд зазначає, що за приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в Акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені без повного та всебічного дослідження наявної інформації.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів наявності фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним, внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентами правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду відсутні відомості щодо наявності судового рішення, яке б спростовувало факт реальності виконання договорів, укладених між позивачем та його контрагентами.

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що можливий захист порушеного права шляхом звернення до суду із позовом про визнання нікчемного правочину дійсним стосується лише нікчемних правочинів з дефектом форми та правочинів без необхідного схвалення (параграф 2 глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди між позивачем та його контрагентами порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без відповідних доказів, про відсутність реальності поставок товарів (робіт, послуг), які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності тощо, що може свідчити про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності як позивачем, так і його контрагентом - що є лише припущенням.

Крім того, відповідно до ст. 20 Податкового кодексу України органам державної податкової служби України не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобов'язань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон України №996-ХІV) бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

У позивача як на момент проведення перевірки, так і під час судового розгляду даної справи були в наявності всі податкові накладні та інші первинні документи (їх копії наявні в матеріалах справи), які підтверджують факт виконання умов договорів.

Відповідно по п.п. 1.2 п. 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення) господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Підпунктами 2.1, 2.2, 2.4, 2.16 п. 2 Положення передбачено наступне:

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

В ході перевірки позивачем було надано наявні первинні документи, якими обґрунтовується формування податкового кредиту з ПДВ у відповідних періодах.

Судом встановлено, що всі первинні документи за період, що перевірявся, були вилучені у позивача 17.07.2014 працівниками податкової міліції Маріупольської ОДПІ в ході проведення обшуку та були надані відповідачу вході проведення перевірки. Зазначений факт підтверджується наданим протоколом обшуку від 17.07.2014.

Суд зазначає, що пред'явлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення операцій і, відповідно, право позивача на включення до складу податкового кредиту та валових витрат відповідних сум по операціям з ТОВ «Альтаїр Альфа Плюс», ПП «АФ Приват Агро», ТОВ «НК Артеміда Трейд», ПП СФГ «Нікопольське».

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що наданими первинними документами, підтверджуються факт придбання позивачем:

- металопроката (арматура) у ТОВ «Альтаїр Альфа Плюс» у квітні 2012 на суму 27459,98 грн., в т.ч. ПДВ 4576,66 грн.;

- шроту соняшникового у ПП «АФ Приват Агро» у квітні 2013 на суму 109162,20 грн., в т.ч. ПДВ 18193,70 грн.;

- дизельного палива у ТОВ «НК Артеміда Трейд», в тому числі: у травні 2013 на 277798,56 грн., в т.ч. ПДВ 55559,71 грн., у листопаді 2013 на 302473,62 грн., в т.ч. ПДВ 60494,73 грн., у грудні 2013 на 267638,75 грн., в т.ч. ПДВ 53527,75 грн.;

- шроту соняшникового у ПП СФГ «Нікопольське», в тому числі: у липні 2013 на 94457,00 грн., в т.ч. ПДВ 15742,83 грн., у вересні 2013 на 295218,10 грн.. в т.ч. ПДВ 49203,02 грн.

Отже, відповідачем було безпідставно здійснене зменшення податкового кредиту позивача за спеціальним режимом нарахування ПДВ у сфері сільського господарства у сумі 257299,00 грн.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про реєстрацію сільськогосподарського підприємства, як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість №200049145, позивач з 01.01.2009 зареєстрований як суб'єкт спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість. Дата початку дії свідоцтва - 13.06.2012.

Судом встановлено, що відповідачем було збільшено податкове зобов'зання за загальним режимом нарахування ПДВ на суму 1190028,00 грн. за рахунок виключення зі складу податкового зобов'язання за спеціальним режимом нарахування ПДВ у сфері сільського господарства вартості сільскогосподарської продукції, виробленої підприємством з використанням орендованих земельних ділянок, власники яких померли, та одночасного віднесення даних операцій до податкового зобов'язання за загальним режимом нарахування ПДВ.

Зазначене було обґрунтовано тим, що, смерть фізичної особи (орендодавця земельної ділянки), у випадку відсутності спадкоємця, тягне за собою визнання відповідних земельних ділянок відумерлою спадщиною з переходом права власності на вказані земельні ділянки до територіальної громади, та припинення раніше укладеного з померлим договору оренди земельної ділянки.

Судом встановлено, що позивачем було укладено з фізичними особами договори оренди землі, за якими фізичні особи на підставі державних актів передавали, а позивач приймав в строкове платне користування земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Новокраснівської сільської ради.

На підтвердження зазначеного факту позивачем до суду у повному обсязі було надано договори оренди землі, укладені з фізичними особами за перевіряємий період, а також акти визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), акти приймання-передачі земельних ділянок в оренду, плани меж земельних ділянок до кожного договору оренди.

Позивачем, також було надано копії належним чином зареєстрованих свідоцтв про право на спадщину за заповітом/за законом, згідно яких власниками земельних ділянок, що орендувались позивачем, було визначено спадкоємців цих земельних ділянок.

Суд зазначає, що відповідачем до суду не було надано доказів, що свідчили б про відсутність спадкоємців померлих власників земельних ділянок, перелічених у додатку № 4 до Акту перевірки, а отже підстави для визнання вказаних земельних ділянок відумерлою спадщиною відсутні.

Крім того, визнання майна відумерлою спадиною здійснюється виключно в судовому порядку і не входить до компетенції відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161 перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Отже, смерть власника земельної ділянки не тягне за собою припинення укладених договорів оренди земельної ділянки.

Суд дослідивши укладені між позивачем та фізичними особами договорами оренди земельних ділянок зазначає, що ними не передбачено автоматичне припинення договорів у зв'язку із смерттю власника земельної ділянки.

З наведених підстав, твердження відповідача про автоматичне припинення договору оренди земельної ділянки у зв'зку зі смертю її власника та переходом права власності на земельну ділянку, як відумерлої спадщини, до територіальної громади є безпідставними.

Зазначене свідчить, що зменшення податкового зобов'язання за спеціальним режимом нарахування ПДВ у сфері сільського господарства та відповідне збільшення податкового зобов'зання позивача за загальним режимом оподаткування ПДВ у сумі 1190028,00 грн. здійснене відповідачем безпідставно.

Судом встановлено, що відповідачем було збільшено податкове зобов'зання за загальним режимом оподаткування ПДВ у сумі 315644,00 грн. за рахунок сум доходу (процентів), отриманого позивачем за укладеними договорами позики грошових коштів під відсотки фізичним особам.

В Акті перевірки відповідач посилається на те, що укладання договорів позики підпадає під поняття «фінансова послуга», у зв'язку з чим отриманий від надання фінансових послуг дохід повинен бути включений до об'єкту оподаткування ПДВ та відповідно до складу податкового зобов'язання.

Відповідно до пп. 5 п. 1 ст. 196 ПКУ не є об'єктом оподаткування: надання послуг платіжних організацій платіжних систем, пов'язаних з переказом коштів, з інкасації, розрахунково-касового обслуговування, залучення, розміщення та повернення коштів за договорами позики, депозиту, вкладу (у тому числі пенсійного), управління коштами та цінними паперами (корпоративними правами та деривативами), доручення, надання, управління і відступлення прав вимоги за фінансовими кредитами фінансових установ, кредитних гарантій і банківських поручительств особою, що надала такі кредити, гарантії або поручительства. Перелік послуг з розрахунково-касового обслуговування визначається Національним банком України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Судом встановлено, що позивачем було укладено з фізичними особами-пайщиками (орендодавцями земельних ділянок) договори, за якими позивач надавав позики грошових коштів у розмірі орендної плати за майбутні періоди під відсотки.

На підтвердження зазначеного факту позивачем до суду у повному обсязі було надано договори позики, укладені з фізичними особами-позичальниками (орендодавцями земельних ділянок) за перевіряємий період.

Видача грошових коштів фізичним особам-позичальникам, відповідно до укладених договорів, здійснювалась за видатковими касовими ордерами, що також були надані до суду у повному обсязі.

Згідно умов укладених договорів позики, позивач за надання позик отримував винагороду у вигляді відсотків. Зазначена винагорода оприбутковувалась позивачем, що підтверджується наданими прибутковими касовими ордерами.

Крім того, на підтвердження сплати фізичними особами винагороди, за укладеними договорами позики, позивачем було надано записи касової книги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 № 2664 (далі - Закон № 2664) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції"), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664 фінансові послуги - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Суд зазначає, що Закон № 2664 регулює виключно діяльність юридичних осіб, для яких надання фінансових послуг є виключним видом діяльності та, які здійснюють цю діяльність в інтересах третіх осіб.

Судом встановлено, що згідно Статуту позивача та Свідоцтва про реєстрацію сільськогосподарського підприємства, як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, основними видами діяльності позивача є: надання послуг в рослинництві, облаштування, надання послуг у тваринництві, обробка та переробка продукції, вирощування зернових та технічних культур, овочівництво, декоративне садівництво так вирощування продукції розсадників, розведення великої та рогатої худоби.

Суд зазначає, що надання позик фізичним особам не є виключним видом діяльності позивача, а здійснювалось позивачем з метою отримання додаткового прибутку.

З наведених підстав, укладання позивачем з фізичними особами договорів позики грошових коштів під відсотки не потребує отримання статусу фінансової установи, не є фінансовою послугою, в розумінні Закону № 2664, та не є предметом правового регулювання цього Закону.

Стосовно не включення позивачем до об'єкту оподаткування ПДВ та відповідно до складу податкового зобов'язання доходу, що був отриманий у вигляді відсотків за укладеними договорами позики, суд зазначає наступне.

Стаття 185 Податкового кодексу України чітко визначає об'єкти оподаткування податком на додану вартість.

Згідно п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України - об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Із зазначеної норми вбачається, що проценти, які нараховуються за борговими зобов'язаннями, не є платою за постачання товару, платою за постачання послуг, а тому підстави для включення отриманих за договорами позики відсотків до об'єкту оподаткування податком на додану вартість відсутні.

З наведених підстав відповідачем необґрунтовано збільшено податкове зобов'язання позивача за загальним режимом оподаткування ПДВ у сумі 315644,00 грн.

Згідно п. 58.1 ст. 58 Податкового кодексу України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Таким чином, документом, яким контролюючий орган визначає суму грошових зобов'язань платника податків, є складене у встановленому законом порядку податкове повідомлення-рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 20.11.2014 було складене податкове повідомлення-рішення №, яким визначено зобов'язання позивача зі сплати податку на додану вартість на загальну суму 1757013,75 грн., в тому числі 1354151,00 грн. - за основним платежем, 402862,75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Згідно п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Судом встановлено, що суму грошових зобов'язань позивача було визначено відповідачем 20.11.2014, сума грошових зобов'язань могла бути визначена виключно за період, що складає 1095 днів з останнього дня граничного строку подання відповідної податкової декларації, тобто податкової декларації з ПДВ, граничний строк подання якої припадав на 20.11.2011, або на більш пізнішу дату.

Отже, першим календарним податковим періодом, за яким відповідач згідно діючого законодавства мав право визначити суму грошових зобов'язань станом на 20.11.2013 був жовтень 2011 року.

Проте, судом встановлено, що згідно розрахунку податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій до зазначеного податкового повідомлення-рішення відповідачем було визначено суму грошових зобов'язань позивача починаючи з вересня 2011 року.

Таким чином, дії відповідача з визначення суми грошових зобов'язань позивача за вересень 2011 року є безпідставними.

Крім того, згідно доданого до податкового повідомлення-рішення № від 20.11.2014. розрахунку штрафних (фінансових) санкції у загальному розмірі 64324,75 грн. нараховані на суми завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 257299,00 грн., у зв'язку з тим, що господарські операції з контрагентами мають ознаки нікчемності.

Судом встановлено, що податковий кредит на зазначену загальну суму було задекларовано у податковій декларації, яка подається сільськогосподарським підприємством - суб'єктом спеціального режиму оподаткування.

Згідно п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України нарахування штрафної санкції передбачене у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу.

Згідно Акту перевірки, окрім завищення податкового кредиту зі спеціального режиму оподаткування ПДВ у сумі 257299,00 грн. відповідачем було встановлено завищення податкового зобов'язання зі спеціального режиму оподаткування ПДВ у сумі 1190028,00 грн.

Отже, слід було дійти висновку про завищення податкового зобов'язання зі спеціального режиму оподаткування ПДВ у сумі 932728,00 грн.

Таким чином, має місце зменшення за результатами перевірки суми податкового зобов'язання зі спеціального режиму оподаткування ПДВ, яке не призводить до самостійного визначення контролюючим органом суми податкового зобов'язання, а отже передбачені п. 123.1 ст.123 Податкового кодексу України підстави для нарахування штрафної санкції - відсутні.

Зазначене свідчить, що донарахування позивачу суми штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 64324,75 грн. здійснене відповідачем безпідставно.

Згідно висновків Акту перевірки, позивачем були допущені наступні порушення норм Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 637 від 15.12.2004:

- оприбуткування в касі підприємства 19.07.2011 за прибутковим касовим ордером № 1188 суми 41,16 грн., внесеної громадянином ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим зазначені кошти не могли бути ним внесені, відповідно вказана сума 41,16 грн. є не оприбуткованою готівкою;

- перевищення встановленого ліміту готівки по касі підприємства за рахунок оформлення видатковими касовими ордерами видачі готівки з каси фізичним особам, що померли, а саме:

1) за видатковим касовим ордером № 241 від 28.02.2011 - сума 2989,76 грн. громадянці ОСОБА_5, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2;

2) за видатковим касовим ордером № 927 від 19.07.2011 - сума 695,00 грн. громадянину ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1;

3) за видатковим касовим ордером № 1231 від 18.09.2011 - сума 7328,00 грн. громадянину ОСОБА_6, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3, у зв'язку з чим зазначені кошти не могли бути видані вказаним особам, відповідно є непідтвердженим факт видачі вказаних сум з каси підприємства, отже має місце перевищення ліміту готівки по касі за рахунок залишення цих сум;

- видача готівки під звіт та її використання без підтверджуючих документів про сплату коштів в частині подачі ОСОБА_2 авансового звіту № 556 від 10.12.2013 без підтверджуючих документів про сплату коштів на загальну суму 614,87 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 20.11.2014 було складене податкове повідомлення-рішення № від 20.11.2014, яким до позивача було застосовано штрафні (фінансові) санкції на загальну суму 15493,79 грн.

Згідно п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Згідно прибуткового касового ордеру № 1188 від 19.07.2011 позивач отримав від ОСОБА_4 готівкові кошти у сумі 41,16 грн., що були належним чином оприбутковані у касовій книзі позивача.

Таким чином, позивачем в повному обсязі було виконано припис діючого законодавства щодо своєчасності та повноти оприбуткування готівки, що надійшла до каси підприємства від громадянина ОСОБА_4, відповідно нарахування штрафу у сумі 205,80 грн. на суму внесеної вказаним громадянином готівки здійснено відповідачем безпідставно.

Згідно п. 114.1 ст. 114 Податкового кодексу України граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов'язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.

Згідно п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, штрафна санкція за порушення касової дисципліни, що мало місце 19.07.2011, могла бути застосована не пізніше 19.07.2014, отже нарахування позивачу за податковим повідомленням-рішенням № від 20.11,2014 суми штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 205,80 грн. здійснене відповідачем безпідставно.

Крім того, за видатковим касовим ордером № 241 від 28.02.2011 ОСОБА_5, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 було виплачено 2989,76 грн., отже згідно приписів п.102.1 ст. 102, п.114.1 ст.114 Податкового кодексу України, за порушення касової дисципліни, що мало місце 28.02.2011, штрафна санкція могла бути застосована не пізніше 28.02.2014.

Таким чином, нарахування позивачу за податковим повідомленням-рішенням № від 20.11.2014 суми штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 14673,12 грн. здійснене відповідачем безпідставно.

Також, за видатковим касовим ордером № 1231 від 18.09.2011 ОСОБА_6, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3, було виплачено 7328,00 грн., отже згідно приписів п. 102.1 ст. 102, п.114.1 ст.114 Податкового кодексу України, за порушення касової дисципліни, що мало місце 19.09.2011 штрафна санкція могла бути застосована не пізніше 19.09.2014.

Таким чином, нарахування позивачу за податковим повідомленням-рішенням № від 20.11.2014 суми штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 14673,12 грн. здійснене відповідачем безпідставно.

Стосовно посилань відповідача на подачу ОСОБА_2 авансового звіту № 556 від 10.12.2013 без підтверджуючих документів про сплату коштів на загальну суму 614,87 грн., суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що касиром позивача ОСОБА_2 було подано авансовий звіт № 556 від 10.12.2013, згідно якого 10.12.2013 було сплачено кошти у розмірі 614,87 грн., на підставі док. чек №3188 від 10.12.2013.

Суд зазначає, що наданою позивачем квитанцією підтверджується факт сплати коштів у розмірі 614,87 грн.

Крім того, з пояснень начальника Новокреневського ОС Лизлевої Т.Р. вбачається, що 10.12.2013 було прийняте переведення на ім'я ОСОБА_8 від позивача через ОСОБА_2 в м. Мелітополь у розмірі 600,86 грн., збір - 14,01 грн. При переведенні по касовому апарату стався збій машини, тому було написано від руки. Суму по чеку №4 вважати правильною, при перевірці ревізією за даний період помилок не знайдено.

Отже, первинними документами, доданими до авансового звіту № 556 від 10.12.2013, підтверджено факт сплати коштів на загальну суму 614,87 грн.

Суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено застосування штрафної санкції за відсутність документу, що підтверджує сплату коштів, наданих під звіт, а за перевищення встановлених строків використання виданої під звіт готівки розмір штрафу становить 25 відсотків виданих під звіт сум, а не в розмірі суми виявленого порушення.

Проте, згідно наданого розрахунку податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій до податкового повідомлення-рішення № від 20.11.2014 штраф у сумі 614,87 грн. застосовано за використання виданої під звіт готівки у сумі 614,87 грн. без підтверджуючих документів про сплату коштів, у той час, як діючим законодавством будь-яка відповідальність за таке порушення не передбачена.

З наведених підстав, нарахування позивачу за податковим повідомленням-рішенням № від 20.11.2014 суми штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 614,87 грн. здійснене відповідачем безпідставно.

З наведених вище підстав суд доходить висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а відтак про необхідність їх скасування, через що визнає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Доданим до матеріалів справи платіжним дорученням від 01.12.2014 №1730 документально підтверджується факт сплати позивачем судового збору в сумі 487,20 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 98, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» до Мангуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 20.11.2014, прийняте Мангуською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Донецькій області, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1757013,75 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 20.11.2014, прийняте Мангуською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Донецькій області, яким до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 15493,79 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» (, зареєстроване: 87022, Донецька область, Волноваський район, с. Новокраснівка, вул. Дзержинського, 42) судовий збір у сумі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль