Справа № 815/921/15
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/921/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Загрійчук О.В.

сторін:

представника позивача Китаєва А.О.

представник відповідача Білоуса С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово - промислова компанія «АНИКО» до державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Торгово - промислова компанія «АНИКО» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22.12.2014р. державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області.

В обґрунтування правової позиції представник позивача зазначає, що правомірність формування платником податку податкового кредиту визначається фактичним проведенням операцій (з придбання товару для використання у власній господарській діяльності) платником податку зі своїми безпосередніми контрагентами, які оформлені належними документами.

Висновком ДПІ у Київському районі м. Одеси встановлено, що операції TOB «ТИК «АНИКО» здійснювалися з метою наданням податкової вигоди третіх осіб є необгрунтованим, оскільки будь-якого закону, в якому було б вказано про таке порушення, податковий орган не зазначив. Цей правочин ніхто не оспорював, тобто він є правомірними, поки його недійсність не буде встановлена судом.

Крім того, законність та дійсність господарських операцій позивача зі своїм безпосереднім контрагентом підтверджена належним чином, зокрема Договором на покупку та продажу товару, видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, тощо.

Наведені документи містять необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірних операцій та мають усі необхідні, реквізити первинних документів, що дозволяють ідентифікувати учасників цих операцій та встановити факт надання послуг.

Також, слід зазначити, що TOB «Еверест - 12» на час здійснення спірних господарських операцій було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та знаходилось за зареєстрованим місцезнаходженням, перебувало на податковому обліку, мало свідоцтво платника податку на додану вартість.

Отже, на думку позивача, TOB «ТПК «АНИКО» були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на отримання податкового кредиту, оскільки взаємовідносини позивача з контрагентом, який на момент здійснення господарських операцій був належним чином зареєстрований як платник податку на додану вартість, оформлені договором, який не був визнаний недійсним в судовому порядку, а також підтверджені виданими контрагентами відповідними первинними документами, зокрема, податковими накладними та видатковими накладними, повністю проведеними розрахунками.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в адміністративному позові та наданих в судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, надав до суду письмові заперечення в обґрунтування заявленої правової позиції, в яких зокрема зазначив.

В ході проведення документальної перевірки встановлено порушення п. 198,3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками звітних (податкових) періодів на суму 21779,55 грн.

Вказані порушення виникли за рахунок невідповідності відображення показників бухгалтерського обліку, податкового обліку реально здійснюваній господарській операції та включення до податкового кредиту сум ПДВ по операціям, по яким проведено придбання ТМЦ від постачальника TOB «Еверест-12», але які підприємство фактично не отримувало.

Вказаний висновок обґрунтований тим, що за даними інформаційних баз: Аналітична система ІАІС ДПС «Податковий блок», Система «Співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів яка міститься в АІС «Податковий Блок» встановлено, що у березні 2014 року ТОВ «ТПК Анико» по взаємовідносинам з TOB «Еверест-12» включило до складу податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 21779,55 грн. Вказана сума ПДВ включена TOB «ТПК Анико» до податкового кредиту за перевіряємий період і відображена у реєстрі отриманих податкових накладних та в додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за березень 2014 року, поданої до ДПІ у Київському районі.

Крім того, до ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ Міндоходів у Київській області надійшов Акт від 11.07.2014 р. №344/10-13-22-03/38275317 про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест-12» (код за ) при фінансово-господарським взаємовідносинам з контрагентами - постачальникам та контрагентами - покупцями за період березень, квітень, травень 2014 року», згідно з яким:

Посадовими особами ДПІ у Києва - Святошинському районі Київської області ДПС, згідно із п. 73.5 cт. 73 ПК України, здійснено відповідні заходи з метою проведення зустрічної звірки товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-12» (код за ) при фінансово-господарським взаємовідносинам з контрагентами - постачальникам та контрагентами - покупцями за період березень, квітень, травень 2614 року.

Зустрічну звірку з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест-12» (код за ЄДРПОУ 382 75317) неможливо провести, оскільки ТОВ «Еверест-12» (код за ) не знаходиться за податковою адресою про що складено висновок про результати відпрацювання ризикового платника податків.

Також, перевіркою встановлено:

- відсутність об'єктів, які підпадають під визначення cm. 135, 138, 187, 198, 201 ПК України. Дані, відображені у деклараціях з податку на прибуток тау деклараціях з податку на додану вартість внаслідок операцій з ТМЦ (робіт, послуг), отриманих за період березень, квітень, травень 2014 року з підприємствами постачальниками, та реалізованими покупцям - не є дійсними;

неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій та ведення господарської діяльності TOB «Еверест-12» у порядку, передбаченому діючим законодавством України по зазначеним операціям по взаємовідносинам за період березень - травень 2014 року з підприємствами постачальниками та підприємствами покупцями.

Наявні фактичні обставини спірної господарської операції свідчать проте, що податкова вигода ТОВ «ТПК «АНИКО» сформована від суб'єкта господарювання ТОВ «Еверест - 12» в березні 2014 року, як реальні «вигодонабувачі» при здійснення господарської операції по ланцюгу від вказаних постачальників використало податковий кредит з податку на додану вартість при визначені значення рядка 25 Податкової декларації з ПДВ за березень 2014 року, а саме: суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду (рядок 18 - рядок 21).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

18.06.2014 року ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на адресу ТОВ «ТПК Анико» надіслано запит № 24245/10/15-51-22-02, який отриманий підприємством 25.06.2014 року.

08.07.2015 р. ТОВ «ТПК Анико» надіслало відповідь від 07.07.2014 р. № А-1407/05 на запит, але первинні документи надані не були.

ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на підставі повідомлення від 05.11.2014 № 184, п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 глави 8 розділу II Податкового Кодексу України та згідно з наказом ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 05.11.2014 № 718-п проведена позапланова документальна невиїзна перевірка TOB «ТПК Анико» з питань дотримання податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських відносин з TOB «Еверест-12» () за березень 2014 року, із врахуванням інформації ДПІ у Києво - Святошинському районі ГУ Міндоходів в Київській області.

За результатами перевірки складений акт у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від18.11.14 №4213/22-02, яким встановлено порушення п. 198.3. п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками звітних (податкових) періодів на суму 21779,55 грн. (а/с. 17 - 30).

На підставі встановленого порушення прийнято податкове повідомлення - рішення ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 22.12.2014р. № (а/с. 13).

TOB «ТПК «АНИКО» не погодилося з висновками Акту перевірки та у встановленому законодавством порядку надало свої заперечення до нього.

На подані заперечення було отримано відповідь №38482/22-02 від 17.12.2014 року.

Суд, перевіривши доводи податкового органу викладені в Акті перевірки встановив, що 03 березня 2014 року між TOB «ТПК «АНИКО» (Покупець) та TOB «Еверест-12» (Постачальник) укладено договір № А-ЕВ 14/01, згідно якого Постачальник прийняв на себе зобов'язання поставити на адресу Покупця запасні частини до компресорів (Товар) декількома партіями номенклатурою, в асортименті, кількості та по цінах, що вказані в двосторонніх Специфікаціях (які є невід'ємною частиною даного Договору) на кожну партію Товару, а Покупець зобов'язувався прийняти товар та сплатити його вартість (а/с. 43-45).

Пунктом 5.7 Договору визначено, що право власності на поставлений Товар переходить до Покупця з моменту підписання товарної (видаткової) накладної.

Крім того, Договором також визначений порядок прийому - передачі товару, а саме: пунктом 6.1.2 передбачено, що Покупець зобов'язаний прийняти поставлений Товар на підставі накладних.

Судом встановлено та підтверджено належними доказами, що TOB «ТПК «АНИКО» отримало поставлений TOB «Еверест-12» товар (запчастини до компресора) на підставі видаткових накладних за №№ 112, 113, 114 від 17.03.2014 p. (а/с. 52-54), які оформлені у встановленому порядку, а саме: містять відомості щодо продавця, покупця, товару, кількості, ціни, отримувача товару. Вказані накладні підписані сторонами та скріплені печаткою.

При здійсненні господарської діяльності (операції з поставки товару) продавець згідно з п.201.10 ст.210 ПК України, надав TOB «ТПК «АНИКО» податкові накладні за №112, №113, №114 від 17.03.2014 p.

TOB «ТПК «АНИКО» сплатило Продавцю вартість відвантаженого Товару. Оплата при цьому проводилися шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Продавця - TOB «Еверест - 12».

Так згідно рахунку-фактури №112 від 17.03.2014 р. та Специфікації №1 від 03.03.2014р. Продавцю було перераховано платіжним дорученням № 562 від 28.04.2014 р. 40459,12 грн., по рахунку - фактурі №113 від 17.03.2014 р. та Специфікації №2 від 03.03.2014 р. і платіжному дорученню №563 від 28.04.2014 р. - 45887,10 грн., по Рахунку-фактурі №114 від 17.03.2014 р. та Специфікації №3 від 03.03.2014 р. і платіжному дорученню №564 від 28.04.2014 р. - 44331,07 грн.

В підтвердження реального виконання господарської операції та її відображення у бухгалтерському обліку підприємства суду були надані первинні документи (які слугували підставою для відображення у бухгалтерському та податковому обліку), а саме:

- договір поставки № А-ЕВ 14/01 від 03.03.2014 року;

- видаткові накладні;

- податкові накладні;

- рахунки - фактури;

- платіжні доручення по оплаті за виконані роботи.

Отже, за наявності вказаних документів ТОВ «ТПК АНИКО» сформовано податковий кредит від контрагента - TOB «Еверест-12» у розмірі 21 779,55 грн.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та спирається на доводи, які підтверджені доказами, що містяться у матеріалах справи.

По перше: реальність вчинення господарської операції (отримання товарів) з контрагентом підтверджена належним чином, зокрема, наявні первинні документи містять необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірних операцій та мають усі необхідні, реквізити первинних документів, що дозволяють ідентифікувати учасників цих операцій та встановити факт надання послуг.

По друге: при укладенні договору поставки № А-ЕВ 14/01 від 03.03.2014 TOB «Еверест-12» надало TOB «ТПК АНИКО» всі необхідні копії документів, що підтверджують статус діючого підприємства.

По третє: відсутні законодавчо визначені підстави для складання Акту прийому-передачі товару, оскільки в договорі поставки порядок прийому-передачі продукції не визначений.

По четверте: договір укладений від імені TOB «ТПК «АНИКО», відповідає вимогам, які передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину не суперечить Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, статуту підприємства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

По п'яте: чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації.

По шосте: податковим органом не доведено у встановленому законом порядку, що оскаржувані господарські операції є фіктивними (безтоварними), про що в акті перевірки зазначено.

Суд, дослідивши структуру спірних правовідносин, підстави їх виникнення та відповідність приписам чинного податкового законодавства, вважає за необхідне прийняти зазначені доводи, як такі, що є обґрунтованими та доведеними у встановленому законом порядку, з огляду на таке.

В силу абзацу "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг, тому необхідно врахувати п. 198.2 ст. 198 Кодексу, яким встановлено дату виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Також, суд зазначає п. 198.3 ст. 198 Кодексу яким визначається податковий кредит звітного періоду і враховує, що згідно п. 198.6 ст. 198 Кодексу не відноситься до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Сукупний аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що право на податковий кредит виникає у платника податків лише після одержання податкової накладної, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ - дана обставина представником відповідача не оспорювалась.

Також, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Враховуючи вказане, суд дійшов до висновку, що суму податкового кредиту позивач сформував правомірно, оскільки, в судовому засіданні встановлено, що сума ПДВ входить до складу договірної суми, сплаченої контрагенту ТОВ «Еверест-12» при наявності належно оформлених податкових накладних.

Враховуючи зазначене та досліджені господарські операції, суд прийшов до висновку, що за належних доказів ДПІ в Київському районі не мала підстав для винесення оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення, оскільки надані позивачем документи до перевірки та суду відповідно до вимог п. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, не мають жодних дефектів форми та змісту, а тому є юридично належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту зміни стану майна, зобов'язань і фінансових результатів і, відповідно, реальності проведення даних господарських операцій.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд погоджується із доводами позивача про те, що висновки ДПІ в Київському районі, викладені в акті перевірки - є безпідставними, оскільки фінансово-господарська діяльність суб'єкта господарювання відбувалась на законних підставах, що підтверджує дії платника податку в правовому полі. І тому виключення вищевказаних сум зі складу податкового кредиту, та відповідно визначення суми податкового зобов'язання по податку на додану вартість - суперечать приписам чинного податкового законодавства.

Згідно наведених норм підставою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції та підтверджують факт їх виконання.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 27.03.2012 року №21-737во10) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Крім того, практика Європейського суду суттєво впливає на змістове наповнення принципів, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколах до неї.

Так, у своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Водночас ст.1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах "Ван дер Мюсель проти Бельгії" та "Копеський проти Словаччини"). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права. "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копеський проти Словаччини").

Поряд з цим, слід відмітити, що принцип захисту легітимних очікувань також належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

В контексті зазначеного, слід наголосити, що ДПІ в Київському районі при виконанні покладених на неї повноважень зобов'язана діяти на підставі, у межах та у спосіб визначений чинним законодавством України. Не зважаючи на той факт, що Податковим кодексом України встановлене право контролюючого органу на здійснення перевірок (документальних, невиїзних, виїзних, планових та позапланових перевірок), суд наголошує, що у той же час, контролюючий орган позбавлений права на відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень, які не мають підтвердження доказами.

Оскільки до обов'язків платника податків законом віднесено ведення в установленому порядку обліку доходів і витрат, складання звітності, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; виконання законних вимог контролюючих органів щодо усунення виявлених порушень законів з питань оподаткування та митної справи і підписування актів (довідки) про проведення перевірки (пп. 16.1.2, 16.1.8 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України), то є очевидним, що він (платник податків) має легітимне очікування на реалізацію свого майнового права, в даному випадку, на гарантоване державою право щодо формування податкового кредиту та зважаючи на відсутність факту заниження податкових зобов'язань при відсутності будь-яких порушень з боку платника податків.

Законодавцем у п. 5.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства затвердженого Наказом ДПА України від 22.12.2010 № 984 визначено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів.

Зважаючи на зазначене, суд наголошує, що податковим органом за відображеним порушенням у акті перевірки від 18.11.2014 № 4213/22-02 за результатами господарської операції з ТОВ «Еверест - 12» не викладено зміст порушення платником податків фінансово-господарської діяльності у розумінні приписів ПК України.

Крім того, ні Податковий кодекс України, ні інші законодавчі акти з питань оподаткування не ставлять право позивача на податковий кредит в залежність від дотримання вимог податкового та іншого законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Вищій адміністративний суд України в Ухвалі від 27.03.2014 р. по справі № К/9991 висловив позицію, що "Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування, якщо інше не доведено контролюючим органом".

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь - яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

За таких обставин, суд погоджується з позивачем, що за чинними нормами права будь-яка відповідальність, у т.ч. цивільна, податкова, фінансова носить індивідуальний характер і стосується лише винної особи, через що на ТОВ «ТПК АНИКО» не може бути покладено відповідальність за невиконання або неналежне виконання контрагентами обов'язків зі своєчасності, правильності ведення бухгалтерського і податкового обліку та звітності.

Крім того, слід зазначити, що суд критично ставиться до посилань представника відповідача на відсутність актів виконаних робіт, які підтверджують факт прийняття послуг, з огляду на таке.

Якщо сторони не визначають у договорі поставки порядок прийому-передачі продукції, застосовуються положення Інструкції про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості та якості, що затверджена постановою Державного арбітражного Союзу PCP від 15.06.1965 року №П-6 і від 25.04.1966 г. № П-7», який передбачає складення сторонами по договору актів прийому-передачі товарів.

Крім того, в підтвердження факту придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності позивачем надано довідку ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» ВП «Південна електроенергетична система» (Південна ЕС), якою повідомляється, що у березні 2014 року ТОВ «ТПК АНИКО» на адресу підприємства поставлені запасні частини до компресорних установок, згідно договорів № 60-1/0606-14 від 25.02.2014 р, № 60-1/0607-14 від 25.02.2014 р, № 60-1/0608-14 від 25.02.2014 р., поставка виконана в строк та в повному обсязі, що підтверджується відповідними накладними.

Також, суд критично ставиться до посилань податкового органу на відсутність товарно - транспортних накладних, оскільки, відсутність товарно-транспортної накладної не може бути єдиною беззаперечною підставою для висновку про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій, оскільки, наявність чи відсутність товарно-транспортних накладних є лише дотриманням чи порушенням правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов'язані з дотриманням вимог податкового законодавства та не свідчать про безтоварність операцій за наявності інших підтверджуючих документів; відсутність саме товарно-транспортних накладних не є підставою для не включення вартості придбаних товарів до валових витрат та сум податку на додану вартість до податкового кредиту покупця, така ж позиція викладена в ухвалі ВАСУ від 13.01.15 р. № К/800/50432/13.

Крім того, суд критично ставиться до посилань представника відповідача, що податкові накладні за №№112, 113, 114 не були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, з огляду на таке.

Згідно абзацу другого п.201.10 ст.201 ПК України, при здійсненні операцій з поставки товарів платник податку - продавець зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з пунктом 11 підрозділу два розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість - продавцями і Єдиному реєстрі податкових накладних вводиться для платників цього податку, в яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній складає:

- більше одного мільйона гривень - з 01.01.2011 року

- більше 500 тис. гривень - з 01.04.2011 року

- більше 100 тис. гривень - з 01.07.2011 року

- більше 10 тис. гривень - з 01.01.2012 року.

Податкова накладна, в якій сума податку на додану вартість не перебільшує 10 тис. гривень, не підлягає включенню в Єдиний реєстр податкових накладних.

Дослідивши в судовому засіданні податкові накладні, суд встановив, що в податковій накладній № 112 сума ПДВ складає 6743,19 грн., в податковій накладній №113 сума ПДВ складає 7647,85 грн., в податковій накладній №114 сума ПДВ складає 7388,51 грн.

Отже, податкові накладні № 112, № 113, № 114 не підлягають реєстрації продавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Враховуючи зазначене та досліджені господарські операції, суд прийшов до висновку, що за належних доказів ДПІ в Київському районі не мала підстав для винесення оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення, оскільки надані позивачем документи до перевірки та суду відповідно до вимог п. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, не мають жодних дефектів форми та змісту, а тому є юридично належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту зміни стану майна, зобов'язань і фінансових результатів і, відповідно, реальності проведення даних господарських операцій.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд погоджується із доводами позивача про те, що висновки ДПІ в Київському районі, викладені в акті перевірки - є безпідставними, оскільки фінансово-господарська діяльність суб'єкта господарювання відбувалась на законних підставах, що підтверджує дії платника податку в правовому полі. І тому виключення вищевказаних сум зі складу податкового кредиту, та відповідно визначення суми податкового зобов'язання по податку на додану вартість - є незаконними.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається відповідач як підставу своїх правомірних дій, не знайшли свого обґрунтування в ході судового розгляду та не підтверджуються матеріалами справи.

Приписами ч.3 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22.12.2014р. державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22.12.2014р. державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області.

02 квітня 2015 року.