Справа № 826/13890/13-а
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. № 28
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року 08:02 № 826/13890/13-а

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя - Санін Б. В., судді - Кобилянський К. М., Скочок Т. О. при секретарі судового засідання Дмитрієвій В. В. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Київського апеляційного господарського суду 2. Державної казначейської служби України 3. Державної судової адміністрації України 4. Державної фіскальної служби України
простягнення коштів
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - Позивач/ОСОБА_1.) до Київського апеляційного господарського суду (надалі - Відповідач-1/КАГС), Державної судової адміністрації України (надалі - Відповідач-2/ДСА України), Державної казначейської служби України (надалі - Відповідач-3/ДКС України) та Міністерства доходів і зборів України (надалі - Відповідач-4/Міндоходів України), в якому просив суд:

1.Стягнути солідарно з КАГС та ДСА України 29 152,49 грн. незаконно утриманого податку.

2. Стягнути солідарно з КАГС та ДСА України невиплачену надбавку за вислугу років та довічне утримання в сумі 75 555,00 грн.

3. Стягнути солідарно з КАГС та ДСА України 16 200,00 грн. не виплаченої середньомісячної заробітної плати за 2006 та 2007 роки.

4. Стягнути солідарно з КАГС, ДСА України та ДКС України 20 000,00 грн. моральної шкоди.

5. Стягнути солідарно з Відповідачів 15 818,73 грн. незаконно утриманого податку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.11.2013 р. залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 р., у задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.12.2014 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.11.2014 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 р. - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

15.01.2015 р. ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва справу було прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні, в порядку передбаченому положеннями ст.55 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), було допущено процесуальне правонаступництво та замінено Міндоходів України на Державну фіскальну службу України.

В судове засідання з'явився Позивач, який позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити із підстав викладених в адміністративному позові, зокрема зазначає про порушення Відповідачами положень законодавства, які були чинними в 2006-2007 роках, зокрема: Закону України «Про статус суддів» (чинного на момент не проведення виплат) (надалі - Закон №2862); Податкового кодексу України; рішення Конституційного суду України №20-рп/2004 від 01.12.2004 р. у справі за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.44, 47, 78, 80 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» та конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.2, 3, 4 ст.78 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій); рішення Конституційного суду України №4-рп/2007 від 18.05.2007 р. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.36, п.20, п.33, п.49, п.50 ст.71, ст.97, 98, 104, 105 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про гарантії незалежності суддів); рішення Конституційного суду України №1-22/2011 від 14.12.2011 р. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у пп.«е» пп.165.1.1 п.165.1 ст.165 Податкового кодексу України; Президента України №584/95 від 10.07.1995 р. «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (надалі - Указ №584); указу Президента України №46/2006 від 21.01.2006 р. «Про внесення зміни та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України»; постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 р. «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (чинної на момент не проведення виплат) (надалі - Постанова №865). Так, зокрема Позивач зазначає про протиправну не виплату надбавки за вислугу років та довічне утримання, протиправну не виплату середньомісячної заробітної плати та протиправне утримання податку.

В судове засідання з'явились представники Відповідача-1, Відповідача-3, Відповідача-4 які щодо позовних вимог заперечували в повному обсязі, просили в задоволенні позовних вимог відмовити, при цьому зазначають про дотримання положень чинного законодавства під час не виплати надбавки Позивачу за вислугу років та довічне утримання, не виплаті середньомісячної заробітної плати та утриманні податку.

В судове засідання не з'явився представник Відповідача-2, про час та місце був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення судового розгляду не подавалось.

Відповідно до положень ч.6 ст.128 КАС України, суд перейшов до письмового провадження по справі за наявними в матеріалів справи доказами.

Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників Позивача та Відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається із матеріалів справи Позивач працював суддею з 06.06.1981 р., а з 02.08.2002 р. був призначений суддею Київського апеляційного господарського суду.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, що підтверджується Відповідачами, протягом січня 2006 р. - лютий 2008 р. з нарахованої Позивачу заробітної плати було утримано прибутковий податок в розмірі 29 152,49 грн. Одночасно, протягом 2011 року із щомісячного грошового утримання судді було утримано податок на доходи з фізичних осіб в розмірі 15 871,83 грн.

Крім того, впродовж січня 2006 р. - лютого 2008 р. Позивачу було нарахована та виплачена надбавка за вислугу років з розрахунку посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Одночасно, як зазначає Відповідач-2, впродовж січня 2006 р. - лютого 2008 р. Позивачу було виплачено довічне утримання, з урахуванням надбавки за вислугу років, в сумі 258 014,22 грн.

Вважаючи такі дії Відповідачів протиправним, та таким що порушує його права та інтереси, Позивач звернувся до суду за їх захистом.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо позовної вимоги про стягнення солідарно з КАГС та ДСА України 29 152,49 грн. незаконно утриманого податку, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Позивач вважає, що Відповідачами було протиправно утримано прибутковий податок в 2006-2008 роках, оскільки відповідно до ст.1 Указу №584 був звільнений від сплати прибуткового податку.

Дійсно, п.1 Указу №584 (в редакції чинній на дату його прийняття) передбачалось, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи. Лише з указом Президента України №248/2008 від 30.03.2008 р. «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України» положення даного пункту втратили чинність.

Водночас, суд звертає увагу, що з 01.01.2004 р. набрав чинності Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб» (надалі - Закон №889), і п.22.10 ст.22 Прикінцевих положень передбачалось, про втрату чинності Декрету Кабінету Міністрів України №13-92 від 26.12.1992 р. «Про прибутковий податок з громадян», крім розділу IV у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень п.9.12 ст.9 цього Закону та діє до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності.

Так, під час судового засідання віднайшло своє підтвердження, що з Позивача, як платника податку, утримувався саме податок з доходів фізичних осіб, в порядку передбаченому положеннями Закону №889.

Відповідно до положень п.4.3 ст.4 Закону №889 зафіксовано перелік осіб що звільнені від оподаткування доходів фізичних осіб. Як вбачається із місту положень даного пункту, він не містить посилання, про не оподаткування доходів суддів у вигляді заробітної плати.

Одночасно, п.22.2 ст.22 Закону №889, передбачено, що у разі, якщо нормами законів чи інших законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону, пріоритет мають норми цього Закону.

Як наслідок, суд приймає до уваги, що під час вирішення питання оплати податку з доходів фізичних осіб, спеціальним нормативно-правовим актом є саме Закон №889, який чітко визначає загальний оподатковуваний дохід та дохід, який звільнений від оподаткування.

Крім того, суд приймає до уваги посилання Позивача на ст.3 та ст.11 Закону №2862 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №2862) в яких визначені гарантії незалежності суддів, згідно із якими держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування судів та діяльності суддів як складову конституційних гарантій їх незалежності та недоторканості. Гарантії незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, які визначені вказаним Законом, поширюються на усіх суддів і не можуть бути скасовані, знижені чи змінені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що положення Закону №2862 не містять норм, які б регулювали правовідносини щодо сплати податків суддями із отриманого доходу.

Більше того, відповідно до положень ч.5 ст.227 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.12.2014 р. зроблено висновок, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення незаконно утриманого податку з нарахованої йому заробітної плати, суди попередніх інстанцій правильного виходили з того, що з 01.01.2004 р. набрав чинності Закон №889, який не передбачає пільг для суддів при сплаті цього податку.

Як наслідок, приймаючи до уваги позицію Вищого адміністративного суду України, а також положення Закону №889, який був спеціальним нормативно-правовим актом щодо питання сплати податку на доходи з фізичних осіб, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в даній частині.

Щодо позовної вимоги про стягнення солідарно з КАГС та ДСА України невиплаченої надбавки за вислугу років та довічне утримання в сумі 75 555,00 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, що не заперечується Відповідачами, набавку за вислугу років за 2006-2008 роки Позивачу нараховували у розмірі 40% від посадового окладу із врахуванням надбавки за кваліфікаційний клас. Крім того, суму довічного утримання за 2006-2008 роки Відповідачі розраховували та виплачували Позивачу з врахуванням обрахованої суми набавки за вислугу років.

Відповідно до наданого Позивачем розрахунку, КАГС та ДСА України під час проведення виплати грошової надбавки за вислугу років за січень 2006 р. - грудень 2008 р. не було враховано фактичний стаж роботи Позивача, що призвело до протиправної не виплати суми в розмірі 34 947,72 грн. Крім того, відповідно до наданого Позивачем розрахунку, під час проведення виплати Позивачу за довічне утримання за січень 2006 р. - грудень 2008 р. Відповідачами враховано помилкові показники виплати за вислугу років, в результаті чого не було виплачено повну суму довічного утримання в розмірі 43 627,73 грн.

В ч.4 ст.44 Закону №2862 (в редакції чинній з 01.01.2006 р. по 01.01.2008 р.) зафіксовано, що суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи (при стажі роботи понад 25 років у розмірі 40 відсотків).

Водночас, ст.113 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» порядок проведення оплати суддями щомісячної надбавки за вислугу років було змінено, та установлено, що у 2006 році щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах, передбачених ч.4 ст.44 Закону №2862 від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Неконституційним Закон України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» в частині виплати суддям щомісячної надбавки за вислугу років не визнавався, а тому у 2006 році щомісячна надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

З 01.01.2007 р. вищезгадана надбавка мала нараховуватися відповідно до ч.4 ст.44 Закону №2862.

Крім того, пп.«б» пп.2 п.61 р.II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені відповідні зміни до Закону №2862. Зокрема, в абз.2 ч.4 слова «загальної суми щомісячного заробітку» замінено словами «посадового окладу».

При цьому, 01.01.2008 р. до Постанови №865 було внесено доповнення (зокрема, п.22), відповідно до яких визначалось, що надбавка за вислугу років щомісяця виплачується суддям у відсотках від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас (зокрема, при стажі роботи понад 25 років - 40 відсотків).

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. по справі №10-рп/2008 за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.65 р.I, п.61, п.62, п.63, п.66 р.II, п.3 р.III Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.67 р.I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 р.II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) визнав неконституційними низку положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», в тому числі й п.61 р.II щодо внесення зазначених вище змін.

Тобто, з 01.01.2008 р. до 22.05.2008 р. (дати винесення Конституційним Судом України рішення №10-рп/2008 від 22.05.2008 р.) надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках тільки від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Водночас, після 22.05.2008 р. жодних змін до п.22 Постанови №865 не вносилось, і як наслідок, після 22.05.2008 р. (дати винесення Конституційним Судом України рішення №10-рп/2008 від 22.05.2008 р.) Закон №2862 і Постанова №865 по-різному врегульовували питання виплати суддям надбавки за вислугу років.

Виходячи із визначених в ч.4 ст.9 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами слід зазначити, що при визначенні бази обчислення суддям набавки за вислугу років після 22.05.2008 р. (дати винесення Конституційним Судом України рішення №10-рп/2008 від 22.05.2008 р.) слід застосовувати положення Закону №2862, який має вищу юридичну силу, а не підзаконний нормативний акт - Постанову №865.

На підставі наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що з 01.01.2006 р. по 31.12.2006 р. (під час дії ст.113 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік») та з 01.01.2008 р. до 22.05.2008 р. (з дати набрання чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до дати винесення Конституційним Судом України рішення №10-рп/2008 від 22.05.2008 р.) надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Водночас, з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р. - у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 17.06.2014 р. (справа №21-91а14), від 13.01.2015 р. (справа №21-582а14).

Відповідно до ч.1 ст.2442 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Більше того, відповідно до положень ч.5 ст.227 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.12.2014 р. зроблено висновок, що позовні вимоги у вказаній частині підлягають частковому задоволенню, а саме з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р.

Одночасно, суд приймає до уваги, що жодних зауважень у Відповідачів, щодо суми невиплаченої надбавки за вислугу років, визначеної Позивачем, до суду надано не було.

Як наслідок, позовні вимоги у вказаній частині підлягають частковому задоволенню, а саме має бути стягнуто суму невиплаченої надбавки за вислугу років за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р.

Водночас, відповідно до ч.4 ст.43 Закону №2862 судді, який вийшов у відставку, при наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу». Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону №2862 (в редакції чинній в період з 1994 по 2010 роки) передбачено, що заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Таким чином, довічне утримання судді є похідним від суми надбавки за вислугу років (аналогічний висновок зафіксований в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.12.2014 р. по даній справі).

Водночас, як було встановлено безпідставність не проведення виплати надбавки за вислугу років в період з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р., колегія суддів погоджується із доводами Позивача, що сума довічного утримання судді в даний період має враховувати всю суму виплати надбавки за вислугу років.

Одночасно, суд приймає до уваги, що жодних заперечень у Відповідачів, щодо суми невиплаченого довічного утримання, визначеної Позивачем, до суду надано не було.

Як наслідок, позовні вимоги у вказаній частині підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню на користь Позивача сума невиплаченого довічного утримання за період 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р.

Відповідно до положень ч.1 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (надалі - Закон №2453) ДСА України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.145 Закону №2453 функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

ь Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів;

ь Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.

Одночасно, в ст.2 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній на дату судового розгляду справи) (надалі - БК України) визначено, що розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань та здійснення витрат бюджету.

Таким чином, ДСА України є розпорядником бюджетних коштів.

Відповідно до ч.2 ст.21 БК України головні розпорядники коштів державного бюджету, виходячи з індикативних прогнозних показників обсягів видатків і надання кредитів з бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди, доведених Міністерством фінансів України разом з інструкцією з підготовки бюджетних запитів, складають плани своєї діяльності на плановий і наступні за плановим два бюджетні періоди (що включають заходи з реалізації інвестиційних програм (проектів)) відповідно до прогнозних та програмних документів економічного та соціального розвитку, державних цільових програм з визначенням очікуваних результатів діяльності. Такі плани діяльності щорічно приводяться у відповідність із показниками державного бюджету на плановий бюджетний період та прогнозом Державного бюджету України на наступні за плановим два бюджетні періоди.

З метою досягнення поставлених цілей головні розпорядники коштів державного бюджету формують бюджетні програми (з урахуванням строку їх реалізації) на плановий і наступні за плановим два бюджетні періоди.

В ч.1 ст.47 БК України передбачено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.48 БК України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Казначейства України. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

В ст.96 Конституції України передбачено, що Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 01 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Тобто, Конституцією України визначено кінець бюджетного періоду - 31 грудня поточного року, тобто саме у цей час закінчуються всі бюджетні призначення. Винятком є лише випадок, коли окремим законом передбачається багаторічне призначення.

Як вбачається із матеріалів справи, виплати, якими є позовні вимоги Позивача, не відносяться до багаторічних виплат.

З огляду на викладене, у Відповідачів відсутнє право здійснювати платежі з бюджету без наявності відповідного бюджетного призначення.

Аналогічна позиція висвітлена в постановах Вищого адміністративного суду України від 24.07.2014 р. (справа №К/9991/14726/11), від 04.02.2015 р. (справа №К-37982/10).

Таким чином, належним способом захисту права Позивача є саме зобов'язання ДСА України здійснити перерахунок та виплатити Позивачу невиплачену надбавку за вислугу років та довічне утримання, у відповідності до положень ч.4 ст.44 Закону України «Про статус суддів» (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин), за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р.

Щодо позовної вимоги про стягнення солідарно з КАГС та ДСА України 16 200,00 грн. не виплаченої середньомісячної заробітної плати за 2006 та 2007 роки, суд зазначає наступне.

Позивач в адміністративному позові зазначає, що адміністрація суду не виплатила Позивачеві середньомісячні заробітну плату в період щорічної відпустки за 2006 рік в розмірі 7 800,00 грн. та за 2007 рік в розмірі 8 400,00 грн.

Відповідно до ч.5 ст.44 Закону №2862 передбачається, що суддям надається щорічна відпустка тривалістю 30 робочих днів з наданням додаткового посадового окладу.

Одночасно, в п.21 Постанови №865 встановлено, що у разі надання відпустки судді виплачується додатковий посадовий оклад відповідно до ч.5 ст.44 Закону №2862, а також надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх середньомісячної заробітної плати.

Таким чином, суд приймає до уваги положення ч.5 ст.44 Закону №2862 та п.21 Постанови №865, відповідно до яких нараховується та виплачується саме додатковий посадовий оклад, а не заробітна плата судді.

Як вже зазначалось вище, до заробітної плати суддів включається посадовий оклад, премія, доплата за кваліфікаційні класи, надбавка за вислугу років та інші надбавки (ч.1 ст.44 Закону №2862).

Як вбачається із матеріалів справи, Позивачу нараховано та виплачено додатковий оклад до відпустки на загальну суму 6 508,00 грн., із яких:

ь в липні 2006 року - 3 254,00 грн.;

ь в липні 2007 року - 3 254,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, посадовий оклад Позивача в 2006 р. та 2007 р. становив 3 254,00 грн.

Як наслідок, суд погоджується із доводами Відповідачів про відсутність підстав для задоволення даної позовної вимоги.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 17.12.2014 р. по даній справі, які є обов'язковими для суду першої інстанції.

Щодо позовної вимоги Позивача про стягнення солідарно з Відповідачів 15 818,73 грн. незаконно утриманого податку, суд зазначає наступне.

Як зазначається Позивачем, адміністрацією КАГС, після набрання чинності Податковим кодексом України (надалі - ПК України), почали утримувати прибутковий податок з довічного утримання, що не відповідає положенням ПК України. Внаслідок вказаних дій, на думку Позивача з Відповідачем було безпідставно утримано в 2011 р. суму в розмірі 15 818,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема бухгалтерської довідки КАГС за червень 2012 р., виступаючи податковим агентом, КАГС утримало та перерахувало податок на доходи фізичних осіб з нарахованого Позивачу щомісячного грошового утримання в розмірі 15 781,83 грн.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

Згідно з п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом; загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Підпунктом 164.1.2 п.164 ст.164 ПК України встановлено, що загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Пунктом 164.2 ПК України передбачено перелік доходів платника податку, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, але вказаний перелік не є вичерпним, оскільки пп.164.2.19 передбачено включення й інших доходів, крім зазначених у ст.165 ПК України.

Відповідно до пп. «е» пп.165.1.1 п.165.1 ст.165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається, зокрема, сума пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, а також з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії не підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.

За змістом ст.51 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції та цього закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі; судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

При цьому, за нормами вказаного Закону розрізняється правове становище судді, який здійснює правосуддя, та судді у відставці, зокрема, у ст.138 Закону передбачено підстави набуття суддею у відставці права на пенсію або на щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до вимог ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції чинній на 2011 р.) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2% заробітку, але не більш ніж 90% заробітку судді.

Особливістю щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді, оскільки це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Щомісячне грошове утримання судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді, встановлюється у зв'язку з виконанням ним своїх обов'язків щодо здійснення незалежного, неупередженого та справедливого правосуддя, а щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою формою його соціального забезпечення.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в рішеннях адміністративних справах №К/9991/74957/12 від 02.02.2015 р.

Отже, нормами ПК України передбачено такий об'єкт оподаткування як загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (до якого включається у тому числі заробітна плата) й встановлено винятки з оподаткування доходів фізичних осіб, одним з яких передбачено невключення до такого доходу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. При цьому щомісячне грошове утримання працюючого судді по суті є тотожнім поняттю щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та також має звільнятись від оподаткування.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, який в абз.5 п.7 мотивувальної частини Рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 р. й абз.3 пп.3.3 п.3 мотивувальної частини Рішення №4-рп/2007 від 18.06.2007р. зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді; відмінність же щомісячного грошового утримання працюючого судді від щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці полягає у тому, що судді, які мають право на відставку та продовжують працювати на посаді судді, цю виплату одержують виключно з Державного бюджету України, а судді у відставці - з Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Також в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2011 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у пп.«е» пп.165.1.1 п.165.1 ст.165 ПК України, зазначив, що поняття «щомісячне довічне грошове утримання» означає неоподатковану грошову виплату як судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді і одержує її з Державного бюджету України у вигляді щомісячного грошового утримання, так і судді у відставці, який одержує її з Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці повинно виплачуватися виходячи з заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, а прийняття нормативних актів, які б звужували існуючі гарантії незалежності суддів, складовою якої є належне матеріальне забезпечення, є порушенням норм Конституції України, яка гарантує судді ці права.

Як наслідок, суд погоджується із посиланням Позивача про необґрунтованість утримання податку на доходи фізичних осіб в розмірі 15 781,83 грн.

Щодо посилання Відповідачів про необхідність самостійного звернення Позивачем до ДКС України про повернення помилково зарахованих коштів, суд зазначає наступне.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновку Вищого адміністративного суду України, викладеного в ухвалі від 17.12.2014 р. в даній справі, суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до норм Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України №226 від 10.12.2002 р., Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 р., ПК України, платник податку має право звернутись до суду за захистом порушеного права, навіть якщо останній не скористався можливістю досудового врегулювання спору, що є необов'язковим у таких правовідносинах. Крім того, суд касаційної інстанції визначила, що способом захисту порушеного права позивача є стягнення на його користь утриманих сум податку з державного бюджету, а ст.43 ПК України, визначає умови і механізм повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у випадках, передбачених податковим законодавством, та не поширюється на відшкодування податку за судовими рішеннями.

Відповідно до положень ч.5 ст.227 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Як наслідок, суд дійшов висновку що способом захисту порушеного права Позивача є стягнення на його користь утриманих сум податку з Державного бюджету України.

Стягнути солідарно з КАГС, ДСА України та ДКС України 20 000,00 грн. моральної шкоди.

Як зазначає Позивач, вимога про відшкодування моральної шкоди вмотивована тим, що дії відповідачів у спірних правовідносинах вкрай негативно вплинули на моральний стан Позивача, викликали нервове напруження, перешкоджали йому виконувати функціональні обов'язки судді.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», визнаються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, заявляючи вимогу про шкоду, та якими доказами це підтверджується.

Більше того, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновку Вищого адміністративного суду України, викладеного в ухвалі від 17.12.2014 р. в даній справі, суд касаційної інстанції зазначив, щодо ненадання Позивачем до матеріалів справи доказів на підтвердження даної вимоги.

В судовому засіданні Позивачем додаткових доказів, на підтвердження даної вимоги до суду не надано.

Як наслідок, колегія суддів зазначає, що Позивачем на надано доказів завдання моральної шкоди Позивачу Відповідачами, а тому дана вимога задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Позивача.

Відповідно до положення ч.1 та ч.2 ст.94 КАС України, понесені судові витрати не підлягають відшкодуванню Позивачу.

Керуючись ст.69-71, ст.94, ч.6 ст.128, ст.158-ст.163, ст.167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити часткового.

2. Зобов'язати Державну судовому адміністрацію України здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 невиплачену надбавку за вислугу років та довічне утримання, у відповідності до положень ч.4 ст.44 Закону України «Про статус суддів» (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин), за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України помилково утриманий податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15 781 (п'ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят одну) грн. 83 коп.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий суддя Б. В. Санін

Судді К. М. Кобилянський

Т. О. Скочок