Справа № 817/4214/14
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/4214/14

05 березня 2015 року 11 год. 30хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., за участю секретаря судового засідання Климчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представники ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача: представник Білик М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування рішень
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.11.2014 року №002041700, №002061700, №002081700, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.12.2014 року №002301700, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.12.2014 року №002311700.

Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Пояснили суду на їх обґрунтування, що позивачем припинено підприємницьку діяльність, після чого відповідачем проведено документальну перевірку за період здійснення ним діяльності в якості фізичної особи-підприємця. Позивач та його представники вказали, що з висновками відповідача про виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства не погоджуються. Зазначили, що протягом періоду здійснення підприємницької діяльності показники податкової звітності формувалися позивачем з дотриманням вимог законодавства, на основі усіх необхідних первинних документів та документів бухгалтерського обліку, які було надано посадовим особам відповідача з метою проведення перевірки. Наголошують, що висновки органу доходів і зборів не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та безпідставними.

З цих підстав просять позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила. Пояснила суду на обґрунтування заперечень, що органом доходів і зборів за результатами документальної перевірки позивача виявлено порушення останнім вимог пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 296.2 ст. 296, пп. "б" п. 176.2 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 67, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України та п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1, п. 2 ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 7, ч. 4, ч. 5, ч. 8, ч. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI, які на її думку спричинені невірним формуванням показників податкової звітності, внаслідок включення до їх складу недостовірних та перекручених даних, не підтверджених первинними документами, а також веденням позивачем обліку доходів і витрат з порушенням встановленого порядку.

З цих підстав просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та показання свідка, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що у період з 11.04.2011 року по 31.07.2014 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (т. 1 а.с. 57, т. 4 а.с. 236-237).

15-23.10.2014 року Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 11.04.2011 року по 31.07.2014 року, за наслідками якої складено акт від 30.10.2014 року №00195/1712-1700/НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 12-39).

З урахуванням заперечень платника податків на акт перевірки, орган доходів і зборів прийшов до висновків про порушення останнім вимог:

- пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 296.2 ст. 296 Податкового кодексу України, що полягало у неподанні до контролюючого органу податкової декларації платника єдиного податку за 1 квартал 2014 року;

- пп. 3.2-3.8 п. 3 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, що затверджений Наказом Державної податкової служби України від 24.12.2010 року №1020, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 13.01.2011 року за №46/18784 та пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, що полягало у не включенні коштів, отриманих працівниками на відрядження або під звіт, до доходів з ознакою "118", відображених у податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми 1-ДФ) за 2-4 квартали 2011 року, 1-2 квартали 2012 року;

- ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 67, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, що полягало у заниженні чистого оподатковуваного доходу, а саме за 2011 рік на суму 66296,25 грн., за 2012 рік на суму 107386,12 грн.;

- неналежне ведення обліку доходів і витрат шляхом включення до декларацій про майновий стан і доходи за 2011-2014 роки перекручених даних;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1, п. 2 ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 7, ч. 4, ч. 5, ч. 8, ч. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI, що полягало у заниженні бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а саме за 2011 рік на суму 37811,76 грн., за 2012 рік на суму 37263,00 грн. (т. 4 а.с. 221-227).

На підставі акту перевірки, за результатами завершення адміністративного оскарження, Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області прийнято (т. 1 а.с. 40-48):

- податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700 про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 44940,41 грн., в тому числі 27215,42 грн. за основним платежем та 6803,85 грн. штрафу;

- податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002061700 про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002081700 про збільшення платнику податків грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 1020,00 грн. за штрафними санкціями;

- рішення від 25.12.2014 року №002311700 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 9218,64 грн.;

- вимогу від 25.12.2014 року №002301700 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 73878,63 грн.

Надаючи правову оцінку оспорюваним рішенням, суд виходить з наступного.

Щодо проведення перевірки, за наслідками якої прийнято оспорювані рішення.

Відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків (абзац 1). Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом (абзац 3). Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка (абзац 4).

Згідно з пп. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, однією з підстав для здійснення документальної позапланової перевірки є початок процедури реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Частиною 1 статті 47 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 року №755-IV передбачено, що для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням фізична особа-підприємець або уповноважена нею особа подає (надсилає) державному реєстратору реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням.

Частиною 6 статті 47 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 року №755-IV визначено, що державний реєстратор за відсутності підстав для залишення реєстраційної картки на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням без розгляду зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження цього документа внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем і в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису.

Частиною 3 статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 року №755-IV встановлено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

За змістом статті 51 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 року №755-IV, державний реєстратор у день державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у порядку, визначеному статтями 47-50 цього Закону, зобов'язаний надіслати відповідним органам статистики, доходів і зборів, Пенсійного фонду України повідомлення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем та відомості реєстраційної картки про проведення державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця. Повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця у разі її смерті або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою або повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за судовим рішенням щодо визнання фізичної особи-підприємця банкрутом, а також відомості відповідної реєстраційної картки є підставою для зняття фізичної особи-підприємця з обліку в органах статистики, доходів і зборів, Пенсійного фонду України.

В силу вимог Порядку обліку платників податків і зборів, що затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 29.12.2011 року за №1562/20300 (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), дані про прийняття рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, контролюючі органи отримують від державних реєстраторів у порядку взаємного обміну інформацією з реєстрів Державної реєстраційної служби України та Центрального контролюючого органу (абзац 2 пункту 11.1). У разі отримання документів згідно з пунктами 11.1-11.4 цього розділу та/або якщо розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків, контролюючим органом приймається рішення про проведення (не проведення за підставами, встановленими пунктами 11.11 та 11.12 цього розділу) документальної позапланової перевірки платника податків, який перебуває на обліку в такому органі. Призначається та розпочинається перевірка у такі строки: не пізніше десяти робочих днів з дати публікації повідомлення про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи, у разі ліквідації юридичної особи за рішенням засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу (повідомлення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням); протягом місяця після одержання того документа, що надійшов до контролюючого органу першим, в інших випадках (пункт 11.9).

Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції Рівненської області надано ОСОБА_1 повідомлення від 31.07.2014 року №10-3-10/549 про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису від 31.07.2014 року №4011708 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності даної фізичної особи-підприємця (т. 1 а.с. 57).

Допитаний у судовому засіданні 30.01.2015 року в якості свідка головний державний ревізор-інспектор відділу доходів і зборів з фізичних осіб Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області Басараба Т.В. надав показання, згідно яких про державну реєстрацію припинення позивачем підприємницької діяльності орган доходів і зборів повідомив державний реєстратор.

Судом вживалися заходи з метою витребування у відповідача доказів на підтвердження дати отримання органом доходів і зборів від державного реєстратора повідомлення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особою-підприємцем ОСОБА_1 Відповідач такі докази не надав, причини неможливості їх надання не навів.

Судом досліджено, що Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області прийнято наказ від 19.09.2014 року №374 про проведення документальної позапланової виїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, видано направлення на перевірку від 22.09.2014 року №115/17-138 (т. 1 а.с. 196-197).

ОСОБА_1 відмовився розписатися у направленні на перевірку, про що посадовою особою відповідача складено акт від 22.09.2014 року №125/17/НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 198).

Крім того, ОСОБА_1 не надано документів для проведення перевірки на підставі наказу від 19.09.2014 року №374, про що посадовою особою відповідача складено акт від 22.09.2014 року №126/17/НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 199).

Допитаний у судовому засіданні 30.01.2015 року в якості свідка головний державний ревізор-інспектор відділу доходів і зборів з фізичних осіб Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області Басараба Т.В. надав показання, згідно яких перевірка Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі наказу від 19.09.2014 року №374 фактично розпочата не була через ненадання документів.

З огляду на це, Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області прийнято наказ від 15.10.2014 року №406 про проведення документальної позапланової виїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, видано направлення на перевірку від 15.10.2014 року №129/17-138 (т. 1 а.с. 193-194).

Результати даної перевірки оформлено актом від 30.10.2014 року №00195/1712-1700/НОМЕР_1, за її наслідками прийнято оспорювані рішення.

Суд приходить до висновку, що у зв'язку з тим, що повідомлення про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності позивача датоване 31.07.2014 року, а перевірку призначено 19.09.2014 року та розпочато 15.10.2014 року.

Водночас, суд зазначає, що позивач допустив посадових осіб відповідача до перевірки, отже, попри їх вихід за межі власних повноважень, дана обставина не має впливу під час надання судом оцінки правомірності оспорюваних рішень.

Крім того, підпунктом 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України визначено, що державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов'язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов'язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Таким чином, попри припинення позивачем своєї підприємницької діяльності в якості фізичної особи-підприємця, перевірка його діяльності за період здійснення ним такої підприємницької діяльності здійснена відповідачем з дотриманням вимог законодавства.

Щодо суті порушень, які стали підставою для прийняття оспорюваних рішень.

В основу податкового повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700 покладено висновки про порушення вимог ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 67, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, що полягало у заниженні чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік на суму 66296,25 грн., за 2012 рік на суму 107386,12 грн. внаслідок завищення витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, шляхом:

- включення до їх складу витрат на страхування у сумі 21973,85 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 13332,94 грн., за 2012 рік на суму 8640,91 грн., які на думку відповідача, не належать до витрат операційної діяльності;

- включення до їх складу витрат у сумі 62775,03 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 52963,31 грн., за 2012 рік на суму 9811,72 грн., які на думку відповідача, не підтверджені жодними первинними документами;

- включення до їх складу витрат на відшкодування коштів наданих працівникам під звіт у сумі 88933,49 грн. за 2012 рік, які на думку відповідача, повинні були включатися до складу витрат за 2011 рік.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 11.04.2011 року по 31.03.2013 року та з 01.04.2014 року по 31.07.2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку, а також витрати банківських установ.

Абзацом 2 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) встановлено, що витрати операційної діяльності визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Судом досліджено, що протягом періоду, який перевірявся, позивачу на праві власності належали вантажні автомобілі DAF 95 XF №НОМЕР_2, DAF 95 XF 430 НОМЕР_3 та напівпричепи KOGEL SN 24 НОМЕР_4, НОМЕР_5, які використовувались ним в межах здійснення господарської діяльності для міжнародних перевезень (т. 1 а.с. 13).

У зв'язку з цим, між ОСОБА_1, як страхувальником та ПрАТ "УАСК АСКА", як страховиком, було укладено договори страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах міжнародної системи автострахування "Зелена картка", а саме:

- страховий поліс №7497516, строк дії з 24.05.2011 року по 23.05.2012 року, автомобіль DAF 95 XF 430 НОМЕР_3;

- страховий поліс №7500809, строк дії з 24.05.2011 року по 23.05.2012 року, автомобіль KOGEL SN 24 НОМЕР_4;

- страховий поліс №8076814, строк дії з 30.05.2011 року по 29.05.2012 року, автомобіль DAF 95 XF №НОМЕР_2;

- страховий поліс №8076815, строк дії з 30.05.2011 року по 29.05.2012 року, автомобіль KOGEL SN 24 НОМЕР_5;

- страховий поліс №8156978, строк дії з 24.05.2012 року по 23.05.2013 року, автомобіль DAF 95 XF 430 НОМЕР_3;

- страховий поліс №8156980, строк дії з 24.05.2012 року по 23.05.2013 року, автомобіль KOGEL SN 24 НОМЕР_4;

- страховий поліс №8727440, строк дії з 30.05.2012 року по 29.05.2013 року, автомобіль DAF 95 XF №НОМЕР_2;

- страховий поліс №8727441, строк дії з 30.05.2012 року по 29.05.2013 року, автомобіль KOGEL SN 24 НОМЕР_5 (т. 4 а.с. 205-214).

Страхові платежі повністю сплачені страхувальником (т. 1 а.с. 79-100).

Судом встановлено, що позивач не включав витрати на страхування на підставі даних договорів до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2011 рік.

Натомість, на виконання умов вказаних договорів сторонами підписано акти здачі-прийнятті наданих послуг: від 28.02.2012 року на суму 2140,75 грн.; від 23.05.2012 року на суму 2001,50 грн.; від 11.06.2012 року на суму 2001,50 грн., на підставі яких позивач включив витрати на страхування у загальній сумі 6143,75 грн. до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2012 рік (т. 4 а.с. 217-220, 223-240).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування" від 07.03.1996 року №85/96-ВР, до видів обов'язкового страхування, які здійснюються в Україні, належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року №1961-IV, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Пунктом 10.3 статті 10 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року №1961-IV передбачено, що договори міжнародного страхування, які діють на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", посвідчуються відповідним уніфікованим сертифікатом "Зелена картка", що визнається і діє в цих країнах.

В свою чергу, в силу вимог підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), при визначенні об'єкта оподаткування враховуються витрати подвійного призначення, до яких належать витрати із страхування цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку.

За змістом абзацу 3 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), витрати, визначені згідно з пунктом 140.1 статті 140 цього Кодексу, не належать до витрат операційної діяльності, проте, відносяться до інших витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Тому, витрати на страхування, передбачені підпунктом 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України не належать до витрат операційної діяльності та не повинні включатися фізичними особами-підприємцями, які перебувають на загальній системі оподаткування, до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю.

Разом з тим, підпунктом "г" підпункту 138.8.5 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) встановлено, що витрати на страхування основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення належать до витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, які складають їх собівартість та, враховуючі норми підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, належать до витрат операційної діяльності.

Крім того, підпунктом "д" підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) визначено, що до витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, належать витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг, в тому числі на їх страхування, які враховуючі норми абзацу 2 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, належать до витрат операційної діяльності.

Таким чином, визначення платником податків до складу яких саме витрат слід віднести витрати на страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів залежить від того, з якою метою використовується транспортний засіб.

Оскільки автомобілі DAF 95 XF №НОМЕР_2, DAF 95 XF 430 НОМЕР_4 та напівпричепи KOGEL SN 24 НОМЕР_5, НОМЕР_3 використовувались Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в межах здійснення господарської діяльності, то витрати на страхування ним власної цивільно-правової відповідальності під час їх використання могли включатись до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, як загальновиробничі витрати або витрати на збут.

При цьому, допитаний у судовому засіданні 30.01.2015 року в якості свідка головний державний ревізор-інспектор відділу доходів і зборів з фізичних осіб Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області Басараба Т.В. надав показання, згідно яких під час перевірки питання щодо того, до яких саме витрат платником податків відносились витрати на страхування цивільно-правової відповідальності не досліджувалось.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що твердження відповідача про неможливість включення позивачем витрат на страхування у сумі 6004,50 грн., які належать до витрат операційної діяльності, до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2012 рік є передчасними та суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до пп. "а" п. 176.1 Податкового кодексу України, платники податку на доходи фізичних осіб зобов'язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом державної податкової служби.

Згідно з п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом державної податкової служби.

Пунктом 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, що затверджений Наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 року №1025, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.12.2010 року за №1425/18720, (що був чинним на час спірних правовідносин, надалі - Порядок) передбачено, що фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (надалі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Пунктом 3 Порядку визначено, що ведення Книги здійснюється у такому порядку: у графі 1 вказується дата заповнення. У графах 2 та 11 відображається сума нереалізованих товарних запасів, сировини, матеріалів тощо на початок та на кінець звітного податкового періоду (року), яка виводиться в грошовій формі, виходячи із ціни їх придбання. У графі 3 щоденно відображається фактично отримана сума доходу від здійснення діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік. У разі необхідності реєстрації нової Книги протягом звітного року записи в ній продовжуються наростаючим підсумком, а попередня Книга залишається у самозайнятої особи. До графи 4 записуються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, пов'язані з придбанням товарно-матеріальних цінностей, виконанням робіт та наданням послуг (номер, дата і назва документа). Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, товарно-транспортна та/або податкова накладна, платіжне доручення, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші розрахункові документи. У графі 5 відображається загальна вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей. У графі 6 відображається сума витрат, яка безпосередньо пов'язана з отриманням доходу. Самозайняті особи, які використовують найману працю, заповнюють графи 7 та 8. У графі 9 відображаються витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату, понесені у звітному місяці. У графі 10 відображаються фактично понесені інші витрати, безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, які не зазначені у графах 6 та 9, включаючи вартість оплачених виконаних робіт та наданих послуг. Графа 12 розраховується як різниця між доходом від здійснення діяльності та документально підтвердженими витратами, пов'язаними із отриманням доходу.

Судом досліджено, що протягом періоду, який перевірявся, позивачем велася Книга обліку доходів і витрат №180/1 від 28.04.2011 року, яка надавалася посадовій особі відповідача для перевірки.

З даної книги не вбачається, що до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, позивачем не включалися витрати на страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у сумі 15969,35 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 13332,94 грн., за 2012 рік на суму 2636,41 грн., як зазначено в акті перевірки.

Крім того, позивач стверджує, що попри висновки органу доходів і зборів, витрати на суму 62775,03 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 52963,31 грн., за 2012 рік на суму 9811,72 грн. підтверджені усіма необхідними первинними документами, які також надавались посадовій особі відповідача для перевірки.

Допитаний у судовому засіданні 30.01.2015 року в якості свідка головний державний ревізор-інспектор відділу доходів і зборів з фізичних осіб Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області Басараба Т.В. надав показання з приводу вказаної розбіжності, згідно яких надані позивачем до перевірки первинні та інші документи були прийняті до уваги лише частково та досліджувались виключно у розрізі тих витрат, суми яких чітко прослідковувались по книзі обліку доходів і витрат. Решта документів не аналізувалась, у зв'язку із ненаданням позивачем пояснень, необхідних для визначення сум та складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, на підтвердження яких такі документи було надано.

Суд зазначає, що в силу вимог п. 1.4 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, що затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 року №395, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.04.2013 року за №607/23139, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.

Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

За змістом пунктів 1.5-1.7 вказаного Порядку, акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

З акту перевірки від 30.10.2014 року №00195/1712-1700/НОМЕР_1, вбачається, що окрім книги обліку доходів і витрат, відповідачем під час перевірки використовувались: договори з контрагентами, товарно-транспортні накладні на внутрішні і міжнародні вантажні перевезення, шляхові листи, авансові звіти, декларації, трудові договори і книга нарахувань заробітної плати та банківські виписки (ст. акту 3, т. 1 а.с. 14).

Проте, складений відповідачем акт перевірки не містить жодної оцінки первинних та інших документів, наданих позивачем на підтвердження фактичного понесення витрат за 2011 рік на суму 52963,31 грн. та за 2012 рік на суму 9811,72 грн., а також не містить обґрунтування тверджень про віднесення позивачем до складу витрат витрати на страхування за 2011 рік на суму 13332,94 грн. та за 2012 рік на суму 2636,41 грн.,

У зв'язку з цим, суд констатує, що перевірка була проведена органом доходів і зборів формально, без належної перевірки і оцінки фактичних обставин та первинних документів і документів бухгалтерського та податкового обліку позивача.

При цьому, суд не приймає посилання відповідача на акт про ненадання документів для проведення перевірки від 22.09.2014 року №126/17/НОМЕР_1, оскільки як зазначено вище, останній був складений посадовою особою відповідача в межах проведення перевірки на підставі наказу від 19.09.2014 року №374, яка фактично не була розпочата (т. 1 а.с. 196-199).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Кодексу.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 розділу ІІ Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (абзац 1). Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац 2).

Абзацом 11 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 20.1.8 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України встановлено, що органи державної податкової служби мають право під час проведення перевірок вивчати та перевіряти первинні документи, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, інші регістри, фінансову, статистичну звітність, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Таким чином, показники податкових декларацій, відповідно до положень Податкового кодексу України повинні бути підтверджені первинними документами, які використовуються для ведення бухгалтерського та податкового обліку, а не даними, що зазначені у Книзі обліку доходів та витрат.

Однак, як встановлено судом, такі документи не були вивчені органом доходів і зборів.

Натомість, під час їх дослідження у судовому засіданні, на підставі показників Книги обліку доходів та витрат №180/1 від 28.04.2011 року в їх співставленні з первинними і розрахунковими документами знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що витрати на страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за 2011 рік на суму 52963,31 грн. та за 2012 рік на суму 9811,72 грн. не включалися ним до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю.

Крім того, усі витрати, відображені у книзі обліку доходів і витрат за 2011-2012 роки, а також у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2011-2012 роки знаходять своє підтвердження наданими для перевірки та у судове засідання первинними документами та іншими документами (т. 1 а.с. 223-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-221).

З огляду на це, оскільки позивачем було у повній мірі виконано свій обов'язок щодо надання для перевірки усіх необхідних документів на підтвердження показників податкової звітності, проте, останні не враховані відповідачем з причин, у виникненні яких відсутня будь-яка вина позивача, твердження відповідача про включення до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрат на страхування за 2011 рік на суму 13332,94 грн., за 2012 рік на суму 2636,41 грн. та витрат, які на думку відповідача, не підтверджені первинними документами, за 2011 рік на суму 52963,31 грн., за 2012 рік на суму 9811,72 грн. не знаходять свого підтвердження жодними доказами та є безпідставними.

Відповідно до пп. "ґ" пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом, належать до витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг та які, враховуючі норми пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України належать до витрат операційної діяльності.

Отже, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрати на відрядження того працівника, який безпосередньо зайнятий у виконанні робіт чи наданні послуг.

Судом досліджено, що протягом періоду, який перевірявся, у трудових відносинах з позивачем перебували працівники: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які виконували обов'язки водіїв, що не заперечується відповідачем (ст. акту 14, т. 1 а.с. 25).

07.09.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ТОВ "Айкью Транс", як експедитором, було укладено договір-заявку №L000576 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом м. Шварценфельд (ФРН) - м. Київ-Фастів (Україна) (т. 1 а.с. 102).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 09.09.2011 року №б/н (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 14.09.2011 року №ОУ-0000023 на суму 23388,14 грн. (т. 1 а.с. 103-105).

28.10.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ФОП ОСОБА_9, як експедитором, було укладено договір-заявку №б/н на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом м. Бєльсько-Бяла (Польща) - м. Тернопіль (Україна) (т. 1 а.с. 107).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 30.10.2011 року №204480 (CMR) (т. 1 а.с. 108).

03.11.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ТОВ "Каско", як експедитором, було укладено договір-заявку №03/11 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом с. Соснове (Україна) - м. Лек (ФРН) (т. 1 а.с. 112).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 04.11.2011 року №8769671 (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 08.11.2011 року №ОУ-0000039 на суму 9892,64 грн. (т. 1 а.с. 113-114).

15.11.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ТОВ "Ол-Транс", як експедитором, було укладено договір-заявку №Е-142 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом м. Еспелькамп (ФРН) - м. Рівне (Україна) (т. 1 а.с. 117).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 16.11.2011 року №32849 (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 23.11.2011 року №ОУ-0000042 на суму 23847,47 грн. (т. 1 а.с. 118, 122).

23.11.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ТОВ "Ол-Транс", як експедитором, було укладено договір-заявку №Е-143 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом м. Рівне - смт. Білоозерка (т. 1 а.с. 120).

Виконання умов договору підтверджується актом здачі-прийняття робіт від 25.11.2011 року №ОУ-0000043 на суму 6660,00 грн. (т. 1 а.с. 120).

28.11.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ТОВ "Каско", як експедитором, було укладено договір-заявку №28/11 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом смт. Зарічне (Україна) - м. Бремен (ФРН) (т. 1 а.с. 124).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 01.12.2011 року №022868 (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 06.12.2011 року №ОУ-0000046 на суму 9666,02 грн. (т. 1 а.с. 125-126).

02.12.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ФОП ОСОБА_10, як експедитором, було укладено договір-заявку №144-12/11 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом м. Гамбург (ФРН) - м. Київ (Україна) (т. 1 а.с. 127).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 08.12.2011 року №б/н (CMR) (т. 1 а.с. 129).

12.12.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ТОВ "Каско", як експедитором, було укладено договір-заявку №12/12 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом с. Соснове (Україна) - м. Лек (ФРН) (т. 1 а.с. 132).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 12.12.2011 року №022867 (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 16.12.2011 року №ОУ-0000048 на суму 9624,31 грн. (т. 1 а.с. 133-134).

15.12.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ТОВ "Каско", як експедитором, було укладено договір-заявку №15/12 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом смт. Зарічне (Україна) - м. Бремен (ФРН) (т. 1 а.с. 144).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 15.12.2011 року №022814 (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 21.12.2011 року №ОУ-0000049 на суму 9401,39 грн. (т. 1 а.с. 145-146).

16.12.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ФОП ОСОБА_11, як експедитором, було укладено договір-заявку №16/12 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом м. Альхорн (ФРН) - смт. Гребінки (Україна) (т. 1 а.с. 135).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 19.12.2011 року №022809 (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 28.12.2011 року №ОУ-0000050 на суму 22924,00 грн. (т. 1 а.с. 135-136).

16.12.2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як перевізником, та ФОП ОСОБА_11, як експедитором, було укладено договір-заявку №16/12 на перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом м. Альхорн (ФРН) - смт. Гребінки (Україна) (т. 1 а.с. 135).

Виконання умов договору підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною від 19.12.2011 року №022809 (CMR), актом здачі-прийняття робіт від 28.12.2011 року №ОУ-0000051 на суму 21882,00 грн. (т. 1 а.с. 141-143).

Як вбачається з банківських виписок за 2011-2012 роки та не заперечується відповідачем, вартість виконаних позивачем на користь зазначених контрагентів робіт з перевезення була оплачена останніми не у повній мірі, у зв'язку з чим виникла дебіторська заборгованість у загальній сумі 137071,40 грн. (т. 1 а.с. 79-101).

Наявними у матеріалах справи копіями відміток у закордонних паспортах, посвідченнями про відрядження та звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт підтверджується, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які здійснювали перевезення вантажів в межах виконання вказаних договорів, витратили власні кошти у сумі 88933,49 грн., які були відшкодовані їм у 2012 році після погашення контрагентами заборгованості (т. 1 а.с. 58-64, т. 4 а.с.131-209).

Витрати на відшкодування коштів, виданих працівникам на відрядження або під звіт, у сумі 88933,49 грн. позивачем віднесені до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2012 рік (т. 1 а.с. 223-240).

Згідно з п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 137.1 статті 137 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) передбачено, що дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Отже, за загальним правилом, витрати, що формують собівартість виконаних робіт та/або наданих послуг відносяться до складу витрат фізичної особи-підприємця, пов'язаних з господарською діяльністю, у тому звітному періоді, в якому було складено акт про виконання таких робіт або надання таких послуг.

Разом з тим, попри те, що витрати на відрядження працівників відносяться до складу витрат операційної діяльності в силу вимог абзацу 2 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, вони належать до витрат на збут та прямо не включаються до складу витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, перелік яких визначений пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України.

Отже, норми пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України при формуванні таких витрат не застосовуються.

За змістом абзацу 2 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності, передбачені підпунктом 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, визначаються з урахуванням особливостей, встановлених даними нормами.

Зокрема, витрати, передбачені підпунктом 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, відносяться до складу інших витрат, які як закріплено у підпункті 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, включаються до витрат операційної діяльності та беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням, в тому числі, інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

При цьому, пунктом 138.5 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що витрати на відрядження водіїв, безпосередньо зайнятих у виконанні робіт з перевезення, були фактично понесені позивачем після відшкодування контрагентами вартості цих робіт, тобто у 2012 році, визнання таких витрат витратами 2012 року не суперечить вимогам податкового законодавства.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що твердження відповідача про необхідність включення позивачем витрат на відрядження працівників до складу витрат за 2011 рік є необґрунтованими.

За наведених обставин, оспорюване податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700 про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 44940,41 грн. є неправомірним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

В основу податкового повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002061700 покладено висновки про порушення вимог пп. 3.2-3.8 п. 3 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, що затверджений Наказом Державної податкової служби України від 24.12.2010 року №1020, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 13.01.2011 року за №46/18784 та пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, що полягало у невключенні коштів, отриманих працівниками на відрядження або під звіт, до доходів з ознакою "118", відображених у податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми 1-ДФ) за 2-4 квартали 2011 року, 1-2 квартали 2012 року.

Відповідно до пп. "а" п. 171.2 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні є податковий агент.

Згідно з пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування.

Пунктом 3.2 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, що затверджений Наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 року №1020, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.01.2011 року за №46/18784, (що був чинним на час спірних правовідносин) передбачено, що у графі 3а "Сума нарахованого доходу" відображається (за звітний квартал) дохід, який нараховано фізичній особі відповідно до ознаки доходу згідно з довідником ознак доходів, наведеним у додатку до цього Порядку.

У Довіднику ознак доходів, що наведений у додатку до вказаного Порядку, визначено, що кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт, у тому числі надміру витрачені та не повернуті у встановлені законодавством строки відображаються у Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за ознакою доходу "118".

В силу вимог пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених пунктом 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, стало те, що на думку відповідача, працівники ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 під час здійснення ними перевезень вантажів, які описані вище, протягом 2-4 кв. 2011 року, 1-2 кв. 2012 року отримали кошти на відрядження або під звіт, які повинні були включатися до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за ознакою доходу "118".

Разом з тим, підпунктом 164.2.11 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України.

При цьому, підпунктом 165.1.11 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України визначено, що не включається до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із пунктом 170.9 статті 170 Податкового кодексу України.

Пунктом 170.9 статті 170 Податкового кодексу України встановлено порядок оподаткування сум надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлений строк.

Таким чином, у Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за ознакою доходу "118", відображаються виключно ті кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт, які надміру витрачені та не повернуті ним в установлені законодавством строки.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач на відрядження зазначених працівників кошти авансом не видавав, витрати під час відрядження здійснювались за власні кошти та в подальшому відшкодовувались роботодавцем.

Отже, надмірне витрачання та не повернення в установлені законодавством строки працівниками коштів, отриманих на відрядження або під звіт, не мало місця.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених пунктом 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, є безпідставним.

За наведених обставин, оспорюване податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002061700 про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн. є неправомірним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

В основу податкового повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002081700 покладено висновки про порушення вимог пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 296.2 ст. 296 Податкового кодексу України, що полягало у неподанні до контролюючого органу податкової декларації платника єдиного податку за 1 квартал 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.04.2013 року по 31.03.2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, належав до 3 групи платників єдиного податку (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до пп. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно з п. 296.3 ст. 296 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), платники єдиного податку третьої - шостої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду.

Підпунктом 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

В акті перевірки зазначено та визнається позивачем, останнім у строк встановлений законодавством не було подано до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку за 1 кв. 2014 року (ст. акту 26, т. 1 а.с. 37).

В силу вимог пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України, неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Судом досліджено, що за наслідками камеральної перевірки податкової звітності, результати якої оформлені актом від 27.05.2014 року №000365/17-12-17-01, виявлено порушення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, яке полягало у несвоєчасному поданні податкових декларацій платника єдиного податку за 2 кв., 3 кв. 2014 року (т. 1 а.с. 192).

За наслідками перевірки Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.05.2014 року № про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій, передбачених пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України, у розмірі 340,00 грн. (т. 1 а.с. 191).

Вказане податкове повідомлення-рішення направлене на адресу платника податків: АДРЕСА_1, в той час як Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 191, т. 4 а.с. 236-237).

Доказів отримання платником податків даного податкового повідомлення-рішення відповідач у судове засідання не надав.

Суд зазначає, що визначений пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України підвищений розмір санкції застосовується до платника податків саме за виявлення повторного вчинення ним правопорушення, передбаченого даною нормою, а тому не залежить від факту отримання цим платником податків податкового повідомлення-рішення.

У зв'язку з тим, що повторне вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України, дійсно мало місце, суд приходить до висновку про наявність підстав для накладення на нього штрафу у підвищеному розмірі 1020,00 грн.

За наведених обставин, оспорюване податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002081700 про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 1020,00 грн. є правомірним, а у задоволенні позовних вимог про його скасування слід відмовити.

В основу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.12.2014 року №002301700 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.12.2014 року №002311700 покладено висновки про порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1, п. 2 ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 7, ч. 4, ч. 5, ч. 8, ч. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI, що полягало у заниженні бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а саме за 2011 рік на суму 37811,76 грн., за 2012 рік на суму 37263,00 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною 11 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI визначено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом.

Суд зазначає, що підставою для прийняття вказаних вище вимоги та рішення стало заниження позивачем, на думку органу доходів і зборів, чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік на суму 66296,25 грн., за 2012 рік на суму 107386,12 грн. внаслідок допущення порушень, покладених в основу повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700.

Оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість висновків відповідача про порушення позивачем вимог ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 67, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України та неправомірність податкового повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700, визначені законодавством підстави для донарахування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2011 рік на суму 37811,76 грн., за 2012 рік на суму 37263,00 грн. та застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 9218,64 грн. відсутні.

Крім того, відповідач покликається на невірне визначення позивачем бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2011-2012 роки, внаслідок визначення суми чистого оподатковуваного доходу за рік, а не помісячно.

Частиною 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) передбачено, що платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом.

Абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) визначено, що базовим звітним періодом є календарний місяць, а для платників, зазначених в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - календарний рік.

Підпунктом 4.5.1 пункту 4.5 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що затверджена Постановою Правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 року №21-5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.10.2010 року за №994/18289 (яка була чинною на час спірних правовідносин) встановлено, що обчислення сум єдиного внеску фізичними особами-підприємцями здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій та отриманих від податкових органів відомостей про результати перевірок діяльності таких осіб, що призвели до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

В силу вимог пункту 3.2 Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, що затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 року №1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.12.2011 року за №1532/20270 (яка була чинною на час спірних правовідносин), у рядку 02 вказується сума загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження господарської діяльності фізичною особою - підприємцем. Значення рядка 02 декларації дорівнює підсумковому значенню колонки 3 додатка 5 до декларації.

За змістом пункту 6.2 даної Інструкції, у колонці 3 додатку 5 до декларації про майновий стан і доходи "Розрахунок податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності" вказується сума одержаного доходу від провадження окремого виду економічної діяльності.

Як вбачається з форми вказаного додатку до декларації, яку затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 року №1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.12.2011 року за №1532/20270 (яка була чинною на час спірних правовідносин), колонка 3 останнього не містить розбивки сум доходу по місяцям.

Таким чином, нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування виходячи з розрахунку сум помісячного доходу, отриманого фізичною особою-підприємцем, суперечить вимогам чинного на час спірних правовідносин законодавства.

За наведених обставин, оспорювані вимога від 25.12.2014 року №002301700 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 73878,63 грн. та рішення від 25.12.2014 року №002311700 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 9218,64 грн. є неправомірними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

Як передбачено статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України та Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року №3674-VI, судові витрати на користь сторін не присуджуються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору (т. 1 а.с. 149).

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 13.11.2014 року №002041700 про збільшення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 44940,41 грн., в тому числі 27215,42 грн. за основним платежем та 6803,85 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 13.11.2014 року №002061700 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 25.12.2014 року №002311700 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 9218,64 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 25.12.2014 року №Ф-002301700 про сплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 73878,63 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Судові витрати на користь сторін не присуджуються.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.