Справа № 807/3625/14
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2015-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2015 року м. Ужгород№ 807/3625/14
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Скраль Т.В., суддів Гаврилко С.Є., Ващиліна Р.О.,

при секретарі - Стенавській А.М.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: Державна міграційна служба України - представник Радь О.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення органу влади про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18 березня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 23 березня 2015 року.

21 листопада 2014 року, ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про оскарження рішення органу влади про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_1, отримала Повідомлення № 60, Головного управління ДМС України в Закарпатській обл. від 19 листопада 2014р., про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугувало Рішення Державної міграційної служби України №445-14, від 04 вересня 2014 року. Дане Рішення створює, як зазначає позивач загрозу повернення до країни громадянської приналежності де її життю загрожує небезпека. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів зазначених у письмових запереченнях. Зокрема зазначив, що оскаржуване рішення приймалось з врахуванням та дослідженням усіх обставин справи позивача. У відповідності до загальних правових принципів доказового права у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. ОСОБА_1 не надала жодних переконливих доказів та аргументів щодо існування будь-якої загрози її життю та безпеці в країні походження. Слід зазначити, що позивач повідомила, що неодноразово зверталася за статусом біженця в Російській Федерації, Білорусії, Молдови, Туреччині, Грузії та отримання громадянства в Україні. Також відповідач звертає увагу суду, що позивачка вже зверталася за захистом в Україні двічі а також на те, що ОСОБА_1, яка звертається за статусом біженця в Україні через загрозу життю у країні громадянської належності, яка не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок певних побоювань, після численних переїздів з одних країн в інші, в 2011 році повертається в Узбекистан з метою оформлення пенсії, де проживає до 2013 року. Таким чином, як стверджує відповідач, аналіз матеріалів свідчить про те, що ОСОБА_1 підшукує способи легалізації перебування на території кількох країн в т. ч. України шляхом оформлення статусу біженця. З огляду на вищезазначене, відповідач зазначає, що громадянку Узбекистану ОСОБА_1, не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України. У зв'язку з викладеним відповідач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а відтак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового розгляду, ОСОБА_1 отримала Повідомлення № 60, Головного управління ДМС України в Закарпатській обл. від 19 листопада 2014р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У Повідомленні було зазначено, що відповідно до абз. 4, ч. 1, статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні, ( а.с. 5).

Підставою Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугує Рішення Державної міграційної служби України № 445-14, від 04 вересня 2014 року .

10 листопада 2014 року, Рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 608-14 відповідно до статті 10 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами розгляду справи ОСОБА_1 прийнято рішення із врахуванням висновку Головного управління ДМС у м. Києві та відмолено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Законом, що визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України від 08.07.2011р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон № 3671).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Так, позивач звернулася із такою заявою від 24.04.2014 року № 69. У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначила, що покинула Узбекистан по релігійним причинам.

Згідно із ч. ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (№ 3671), рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 13 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що у разі якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до п. 13 ст. 1 цього Закону вказується, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні наслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За приписами ч. 3 ст. 10 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до вимог частини 8 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України. Частина 11 цієї ж статті встановлює, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За складеним висновком стверджується, що заявниця як на час звільнення із роботи у 2002 році так і під час повернення до своєї країни у 2011 році могла без жодних перешкод звертатися до державних установ зі скаргами або отримання певної допомоги, цілком очевидним є те, що позивач могла користуватися захистом країни громадянської належності.

Крім того, за висновком міграційної служби дано аналіз ситуації в країні походження позивачки, відповідно до якої, в Узбекистані існує велика кількість церков різних течій християнства, що є свідченням вільного віросповідання та як зазначила сама позивач у судовому засіданні вона вже не є членом Церкви Адвентистів Сьомого Дня з 2011 року.

29 квітня 2015 року, за протоколом співбесіди позивач повідомила, що являється християнкою і ставлення до таких в Узбекистані дуже жорстоке. Враховуючи, що житла в неї там не має, то влада країни ще більш жорстоко ставиться до таких людей як вона, що змусило її покинути території Узбекистану.

16 червня 2014 року, з позивачем була проведена така співбесіда, під час якої, ОСОБА_1 вказала, що вона змушена була покинути Батьківщину через те, що була звільнена з роботи через релігійні міркування, а саме, їй поставили таку умову, що якщо вона не вийде на роботу в суботу, то буде звільнена через прогули. Потім ОСОБА_1 була змушена звільнитися, оскільки по причині звільнення через прогули не змогла б нікуди влаштуватися. Після звільнення ОСОБА_1 скаржилася до Прокуратури, СНБ, Кабінету Міністрів Узбекистану, кабінет жінок, приймальну президента, Меджеліс через незаконне звільнення. Однак, ніде не отримавши підтримки, вирішила виїхати з Узбекистану. Також зазначила, що при поверненні в Узбекистан їй буде загрожувати загибель, оскільки в неї там немає ні житла, ні родичів.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Як встановлено судом, за результатами розгляду матеріалів справи громадянки Узбекистану ОСОБА_1 встановлено, що вона народилася 26.08.1957 року у с. Горське, Первомайського р-ну, Луганської області, УРСР, розлучена, за національністю - українка, за віросповіданням - християнка. Узбекистан залишила легально у жовтні 2013 року. В Україну приїхала легально з території РФ 21.04.2014 року. При зверненні до органу міграційної служби надала документ, який посвідчує особу, а саме паспорт громадянина Узбекистану НОМЕР_3.У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначила, що покинула Узбекистан по релігійним причинам.

Крім того, як встановлено судом позивач ОСОБА_1 у 2011 році повернулася до Узбекистану з метою оформлення пенсії, де проживала до 2013 року, що й сама ствердила позивач у судовому засіданні. Оскільки, останні 10 років вона ніде не працювала їй призначили лише 50 % пенсії

При цьому, як вже зазначено судом, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно інформації, яку надало Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області в листі від 16.07.2014 року №10709 на запит органу міграційної служби щодо наявності обставин, за яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, з'ясовано, що вказана особа, раніше приїжджала до України в 2007-2008 роках на підставі паспорта громадянки Узбекистану НОМЕР_2. В подальшому при перетині державного кордону України в 2014 році іноземка використовувала паспорт громадянки Узбекистану НОМЕР_1. Таким чином беручи, до уваги той факт, що зі слів ОСОБА_1, її засуджено в Республіці Узбекистан у 2003 році, вона не мала б змоги здійснити заміну паспортного документу, так як її перебування на батьківщині було під загрозою. Викладене свідчить, що позивач вільно перебувала на території Республіки Узбекистан та безперешкодно зверталася до її державних установ, в яких отримала новий паспорт та призначено пенсію.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначила причиною виїзду з Узбекистану, так як там в неї нікого та нічого нема. Житло забрали. Отже, враховуючи добровільне повернення ОСОБА_1 в Узбекистан, перебування там протягом тривалого періоду та можливість безперешкодно оформлення пенсії в державних установах та легальний виїзд з країни походження доводять факт відсутності будь-яких переслідувань щодо ОСОБА_1 з боку держави через її релігійну приналежність.

Відтак, з наданої позивачем інформації та здійсненої перевірки в межах визначених органом міграційної служби, суд вважає її достатньою, для встановлення відсутності загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а відтак обставини, на які посилається позивач є надуманими та необґрунтованими.

Щодо доводів відповідача, що позивача до прибуття в Україну заявниця протягом тривалого часу, а саме з жовтня 2013 року по квітень 2014 року проживала в Російській Федерації та у відповідності до абз. 6 частини першої статті 6 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні не може бути визнана біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, то суд не приймає до уваги дані доводи, оскільки відповідачем прийнято рішення відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як зазначає ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суд прийшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженкою або особою яка потребує додаткового захисту є таким, що прийнято обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, у межах та у спосіб, що передбачений законом та в ході розгляду справи судом не здобуто доказів які б підтверджували обґрунтованість позовних вимог, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 17, 71, 86, 160,163,165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення органу влади про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 листопада 2014 року № 608-14, зобов'язання вчинити певні дії відмовити - повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС

України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Головуюча суддяТ.В. Скраль

Судді Р.О. Ващилін

С.Є. Гаврилко