Справа № 826/2501/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 березня 2015 року 15:08 № 826/2501/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., при секретарі судового засідання Мині І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1

доДепартаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
пропоновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_7

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 26 березня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог:

1. Визнати дії Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284) щодо звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з посади заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту протиправними.

2. Визнати протиправними та скасувати накази Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284) від 04.12.2014 № 62-К та від 05.01.2015 № 2В.

3. Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284).

4. Стягнути із Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 22862,19 грн.

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284) та стягнення на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заробітної плати за час вимушеного прогулу.

6. Стягнути із Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було вчинено протиправні дії щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що звільнення позивача відбулося в порушення вимог чинного законодавства.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в їх задоволенні. З позовом не погоджується, оскільки вважає, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Наказом Головного управління транспорту та зв'язку від 31.12.2010 р. № 5-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту.

Як зазначив позивач з 01.01.2011 р. займав посаду заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту, державний службовець 9-го рангу.

Внаслідок виникнення певних протиріч між позивачем та керівним складом Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивачем було внесено пропозицію про припинення за угодою сторін трудових відносин позивача з відповідачем.

Наказом Департаменту транспортної інфраструктури від 04.12.2014 р. № 62-К ОСОБА_1 - заступнику начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальнику відділу координації роботи пасажирського транспорту надано невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 30.10.2012 р. по 29.10.2013 р. на 2 календарні дні та за період роботи з 30.10.2013 р. по 29.10.2014 р. на 28 календарних днів (усього 30 календарних днів) з 05.12.2014 р. по 03.01.2015 р. з наступним звільненням.

Наказом Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.01.2015 р. № 2В, у зв'язку із перебуванням позивача на лікарняному упродовж відпустки дату звільнення позивача було відтерміновано на 22.01.2015 р.

Отримавши 23.01.2015 р. трудову книжку, позивачем встановлено, що в ній зроблено трудовий запис з формулюванням «звільнено за власним бажанням», що не відповідає формулюванню вказаному позивачем у заяві про звільнення.

23.01.2015 р. позивачу була видана трудова книжка з записом про звільнення, який не відповідає ні наказу про звільнення, ані його заяві.

Позивач, вважаючи, що відповідачем в односторонньому порядку змінено підставу звільнення останнього, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва, з позовом, в якому просить захистити його порушені права.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивач перебував на публічній, тобто державній службі, а саме на посаді заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2013 р. справа № 6-157цс12.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав заяву про звільнення за угодою сторін. Натомість в трудову книжку було зроблено запис про звільнення за власним бажанням.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 (представник відповідача) показала, що безпосередньо здійснювала підготовку наказу. Перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не працювала. Вийшовши із відпустки 25.11.2014 р. тільки почала входити в курс справ. Кадровими ділами почала займатися лише з 01.12.2014 р.

04.12.2014 Р. до неї прийшли ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та попросили підготувати накази про звільнення. При цьому, просили це здійснити саме 04.12.2014 р., щоб директор департаменту ОСОБА_4 встиг підписати їх перед своїм звільненням.

ОСОБА_5 підготувала накази, проте не вказала підстави для звільнення. В той же день, будучи впевненою, що позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням, вона внесла запис до трудової книжки.

Після надання позивачем листків непрацездатності, ОСОБА_7 внесла відповідні зімни до наказу про звільнення, вважаючи, що позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням.

Позивач, отримавши трудову книжку не повідомив її про наявну помилку. Про наявність такої помилки відповідач дізнався лише після отримання позовної заяви.

Враховуючи, що відповідачем було допущено помилку у формулювання підстав звільнення, 10.03.2015 р. Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано наказ № 17-к, яким внесені зміни до наказу про звільнення позивача, а саме: змінено підставу звільнення позивача на «за згодою сторін».

12.03.2015 р. позивачу направлено лист з проханням з'явитись до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) для внесення відповідних змін до трудової книжки.

У відповідності до вимог чинного законодавства працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи.

Як вставлено судом, наказом Департаменту транспортної інфраструктури від 10.03.2015 р. № 17-к було внесено зміни до наказів № 57-к від 04.12.2014 р., № 58-к від 04.12.2014 р. та наказу № 2-в від 05.01.2015 р., а саме: внесено зміни до наказу № 58-к від 04.12.2014 р. «Про надання відпустки з наступним звільненням ОСОБА_1.», а саме: п. 1 викладено в наступній редакції: «Надати ОСОБА_1 - заступнику начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальнику відділу координації пасажирського транспорту невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 30.10.2012 р. по 29.10.2013 р. на 2 календарних дні, невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 30.10.2013 р. по 29.10.2014 р. на 28 календарних днів (всього на 30 календарних днів) з 05.12.2014 р. по 04.01.2015 р. з наступним звільненням за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України».

Внесено зміни до наказу № 2-в від 05.01.2015 р. «Про перенесення відпустки ОСОБА_1 та надання відпустки ОСОБА_6.», а саме: п. 1 викласти в наступній редакції: «В зв'язку з хворобою, що засвідчена листами непрацездатності, перенести частину відпустки, наданої ОСОБА_1 - заступнику начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальнику відділу координації пасажирського транспорту наказом № 58-к від 04.12.2014 р. «Про надання відпустки з наступним звільненням ОСОБА_1.», тривалістю 17 календарних днів за період роботи з 30.10.2013 р. по 29.10.2014 р. на період з 05.01.2015 р. по 22.01.2015 р. Датою звільнення за згодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України вважати 22.01.2015 р.». Відповідні записи до трудової книжки внести негайно при надання трудової книжки.

Копія наказу № 17-к від 10.03.2015 р. та лист від 10.03.2015 р. № 053-1912 було направлено ОСОБА_1 рекомендованим листом, про що свідчить наявний в матеріалах справи опис поштового відправлення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачем було допущено помилку під час виготовлення наказів № 62-К та від 05.01.2015 р. №2В, яка була виправлена шляхом внесення виправлень згідно наказу від 10.03.2015 р. № 17-к.

Суд також враховує, що позивач не з'являвся на роботу, не звертався з заявою про виправлення помилки у наказі та трудовій книжці, не повідомляв відповідача про наміри повернутися до виконання своїх посадових обов'язків.

За таких обставин у суду відсутні підстави для визнання дій департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284) щодо звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з посади заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту протиправними та скасування наказу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код 37405284) від 04.12.2014 № 62-К та від 05.01.2015 № 2В.

З огляду на вищенаведене, у суду також відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та стягненні із Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 22 862,19 грн.

В частині позовних вимог про стягнення із Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд також відмовляє в задоволенні з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування завданої моральної шкоди 10 000,00 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті ч. 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не доведена вина та протиправна поведінка відповідача, позивач не зазначив у зв'язку з яким порушеним правом він вимагає моральну шкоду, а відтак, суд не може простежити причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей і т.д.

Отже, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, який є підставою для стягнення завданої моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Однак зазначений розмір моральної шкоди, а саме 10 000,00 гривень не підтверджується доказами глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Таким чином суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а відтак відмовляє в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Нормами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69 - 71, 94, 160- 163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук

Повний текст постанови виготовлено 01.04.2015 р.