Справа № 817/21/15
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/21/15

04 березня 2015 року 10год. 18хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Таргоній А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері зв'язку та інформатизації
про визнання дій протиправними, скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинення певних дій,
ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання дій відповідача протиправними, скасування наказу про введення в дію структури та штатного розпису НКРЗІ. До початку розгляду справи по суті 12.02.2015р. позивач змінив та доповнив позовні вимоги і просив скасувати наказ відповідача про звільнення позивача, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (а. с. 17). 19.02.2015р. через відділ документального забезпечення суду позивач подав правове обґрунтування позовних вимог до адміністративного позову в якому просив додатково визнати порушення відповідачем його скорочення та визнати порушення права на його переведення на іншу посаду (а. с. 81-87). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно ввів в дію структуру та штатний розпис своїм наказом до набрання чинності Указу Президента України від 07.11.2014 №862/2014, а тому дії відповідача є протиправними, а наказ належить до скасування. Крім цього, позивач стверджує, що наслідком введення в дію структури та штатного розпису відбулося його скорочення та звільнення з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому позивач зазначає, що відповідачем порушені норми чинного законодавства щодо скорочення позивача та в частині надання переважного права залишення позивача на посаді, оскільки позивач працював у відповідача з 03.12.2007р., є перед пенсійного віку, у нього в сім'ї немає інших працівників з самостійним заробітком, а відтак вважає, що у нього є всі підстави на переважне право залишитися на посаді.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав надав пояснення аналогічні позову.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. Через відділ документального забезпечення суду 02.03.2015р. подав клопотання про залишення позовної заяви позивача без розгляду, мотивуючи тим, що позивач ознайомився із наказом про своє звільнення 03.12.2014р., а відтак пропустив строки звернення до суду, передбачені ст.99 КАС України. При цьому відповідач також звертає увагу суду на те, що позивачем не наведено жодних аргументів щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Позивач заперечив проти клопотання відповідача та зазначив, що строк звернення до суду ним не пропущений, оскільки він звертався до суду ще з грудня 2014р., однак його позови то повертались ухвалами суду, то залишались без руху, то ухвалами суду залишались без розгляду.

Вирішуючи клопотання відповідача про залишення позову в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу без розгляду в зв'язку з пропущенням строків звернення до суду, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до суду з адміністративними позовами ще з грудня 2014 року.

Так, ухвалами Рівненського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2014р. у справі №817/2003/14 адміністративний позов позивача до відповідача про визнання дій та наказу незаконними, зобов'язання вчинити певні дії залишався без руху, без розгляду, був повернутий позивачу.

13 січня 2015 року ухвалами суду у справі №817/20/15 відкрито провадження у справі та призначено справу за позовом позивача до відповідача про визнання незаконним наказу, зобов'язання вчинити певні дії до судового розгляду.

15 січня 2015 року ухвалою суду у зазначеній справі позовну заяву позивача в частині зобов'язання відповідача у відповідності до вимог «Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» провести службове розслідування з метою зняття з позивача звинувачень у неналежному виконанні службових обов'язків, повернуто позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

20 лютого 2015 року ухвалою суду у цій же справі позовну заяву залишено без розгляду в зв'язку з клопотанням позивача про відкликання позовної заяви.

Із адміністративного позову, поданого позивачем по справі №817/20/15, слідує, що позивач наводить мотиви щодо свого незаконного звільнення із займаної посади, незаконного скорочення та порушення переважного права залишення на посаді.

З врахуванням викладеного та дослідивши в судовому засіданні вказані вище по тексту постанови ухвали суду та адміністративний позов до них, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви позивача без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду, оскільки фактично позивач у адміністративному позові, поданому в січні 2015 року вже ставив питання про порушення відповідачем порядку скорочення, порушення переважного права залишення позивача на посаді та про своє поновлення на посаді. Отже, строк звернення до суду, встановлений ч.3 ст.99 КАС України позивачем фактично не пропущений. Таким чином розгляд справи відбувається з врахуванням заяви позивача про доповнення та зміни предмету позову.

Також відповідачем подані письмові заперечення на позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову, в яких останній вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Заперечення обґрунтовані наступним.

Згідно чинного законодавства до повноважень відповідача входить затвердження штатного розпису за погодженням з Міністерством фінансів України. Так, Указом Президента України від 23 листопада 2011 року 1067/2011 встановлено, що гранична чисельність працівників НКРЗІ затверджується Президентом України. Відповідно до п. 3 цього указу, гранична чисельність працівників Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, на момент її створення затверджена у кількості 375 штатних одиниць. Оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рок» визначено забезпечити скорочення граничної чисельності працівників центральних органів виконавчої влади, місцевих державних адміністрацій та інших державних органів не менше ніж на 10 відсотків, відповідачем, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014р. №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» якою, зокрема, затверджено граничну чисельність працівників державних колегіальних органів та інших державних органів, а саме граничну чисельність працівників НКРЗІ затверджено у кількості 337 одиниць, виданий наказ про введення в дію структури та штатного розпису НКРЗІ на зазначену кількість штатних одиниць.

З метою приведення Указу Президента України від 23 листопада 2011 року № 1067 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації» в частині визначення граничної чисельності працівників апарату НКРЗІ у відповідність до видатків, передбачених Державним бюджетом України на утримання НКРЗІ та реалізації вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (із змінами) щодо скорочення граничної чисельності працівників державних органів, відповідачем в установленому порядку підготовлено проект Указу Президента України «Про зменшення граничної чисельності працівників Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації», а також проект постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни в додаток 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. № 85» (зокрема, рішенням НКРЗІ від 22.08.2014 № 586 дані проекти Указу Президента України та постанови Кабінету Міністрів України схвалені та подані на погодження до заінтересованих державних органів). Зміни до вказаних нормативно-правових актів здійснені Указом Президента України від 07.11.2014 № 862 та постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 №603, гранична чисельність працівників НКРЗІ затверджена у кількості 300 штатних одиниць, що зумовлює і надалі зміни у структурі та штатному розписі НКРЗІ, подальше скорочення працівників НКРЗІ. А відтак, відповідач стверджує, що оскаржуваний наказ № 109/нк «Про введення в дію структури та штатного розпису НКРЗІ» від 03.09.2014 є правомірним. Щодо скорочення позивача та його подальшого звільнення з посади відповідач зазначає, що позивач у відповідності до чинного законодавства був належним чином попереджений про наступне вивільнення в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Позивачу неодноразово пропонувалась інша рівнозначна посада в апараті відповідача, однак позивач відмовлявся від запропонованих посад. Відповідачем також враховане переважне право залишення позивача на посаді і за результатами порівняльного аналізу, останній прийшов до висновку про звільнення позивача з займаної посади. Відповідач стверджує, що скорочення та звільнення позивача з посади відбулося у суворому дотриманні норм трудового законодавства, в зв'язку з чим просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В матеріалах справи наявне клопотання відповідача щодо розгляду даної справи за його відсутності, а відтак, враховуючи норми ст.128 КАС України, суд здійснює розгляд справи за відсутності представника відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду.

Приймаючи до розгляду заяву позивача про зміну та доповнення позовних вимог від 12.02.2015р., а також правове обґрунтування позовних вимог до вказаної заяви від 19.02.2015р., судом враховані вимоги ст. 137 КАС України. В той же час судом взяті до уваги неодноразові звернення позивача до суду впродовж грудня 2014 року, січня-лютого 2015 року з позовами про захист, на думку позивача, його порушених прав.

Суд звертає увагу на те, що в Україні кожному гарантоване право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зазначені гарантії закріплені нормами ст.55 Конституцією України, крім того стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає кожному право на справедливий суд. За наведених обставин суд прийшов до висновку про прийнятність до провадження заяв позивача від 12.02.2015р. та від 19.02.2015р.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд виходить з наступного.

Обставини справи:

22.08.2014р. відповідачем прийнято рішення №586 «Про розгляд проектів Указу Президента України «Про зменшення граничної чисельності працівників Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації» та постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни в додаток 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. № 85», яким вирішено схвалити проекти Указу Президента України «Про зменшення граничної-чисельності працівників Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації» та постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни в додаток 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. № 85», що додаються. Управлінню персоналу підготувати в установленому порядку документи для подання проекту на погодження до заінтересованих державних органів (а. с. 76-78).

20.08.2014р. головою НКРЗІ затверджений штатний розпис на 2014р. Даний штатний розпис погоджений з Міністерством фінансів України 27.08.2014р. (а. с. 160-171)

03.09.2014р. наказом відповідача №109/нк введено в дію з 01.12.2014 року структуру Національної комісії, що здійснює державне регулювання сфері зв'язку та інформатизації, затверджену Головою НКРЗІ 20 серпня 2014 року; штатний розпис на 2014 рік Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, затверджений Головою НКРЗІ 20 серпня 2014 року та погоджений Міністерством фінансів України 27 серпня 2014 року (а. с. 57).

11.09.2014р. відповідачем виданий наказ №112/нк «Про організаційні заходи, пов'язані з введенням в дію нової структури та штатного розпису НКРЗІ», яким управління персоналу зобов'язано забезпечити не пізніше ніж за 2 місяці персональне попередження працівників НКРЗІ згідно зі списком, що додається, про, зокрема: зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників та можливі зміни у зв'язку із цим істотних умов праці, з дотриманням вимог частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України; їх наступне звільнення з займаних посад у разі відмови від переведення на запропоновані посади чи відмови від продовження роботи в нових умовах на підставі пункту 1 статті 40 чи пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України відповідно (а. с. 58-62).

19.09.2014р. листом №01-6037/181 відповідач у встановленому законом порядку поінформував Шевченківський районний центр зайнятості про наступне вивільнення працівників та подав відповідну звітність (а. с. 63-68)

В грудні 2014 року національним агентством України з питань державної служби з метою з'ясування обставин, викладених у колективному зверненні проведено перевірку, дотримання вимог Закону України «Про державну службу», антикорупційного законодавства та інших нормативно-правових актів з питань державної служби, за наслідками якої складений акт від 22.12.2014р. (а. с. 69-75).

Згідно з висновками зазначено акту, порушень трудового законодавства при скороченні штатної чисельності працівників НКРЗІ не встановлено.

Позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем з 3 грудня 2007 року. На посаді головного державного інспектора відділу державного нагляду управління державного нагляду по Західному регіону Департаменту державного нагляду перебував з 22.05.2012р.

13.10.2014р. позивача попереджено про наступне звільнення з займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України та одночасно запропоновано продовжити роботу в апараті НКРЗІ на посаді державного інспектора відділу державного нагляду по Центральному регіону управління державного нагляду Департаменту державного нагляду, на що була отримана згода позивача 13.10.2014 (а. с. 173).

Цього ж 13.10.2014р. позивачем до відповідача подана заява на переведення з 1 грудня 2014р. на посаду державного інспектора відділу державного нагляду по Центральному регіону управління державного нагляду Департаменту державного нагляду (а. с. 174).

23.10.2014р. позивачем подана до відповідача заява про відкликання заяви від 13.10.2014р. про переведення з 1 грудня 2014р. на посаду державного інспектора відділу державного нагляду по Центральному регіону управління державного нагляду Департаменту державного нагляду (а. с. 175).

19.11.2014р. відповідач електронним документом запропонував позивачу продовжити роботу в апараті НКРЗІ на іншій посаді, а саме: на посаді головного державного інспектора відділу державного нагляду по Західному регіону Департаменту державного нагляду (а. с. 176).

20.11.2014р. позивач електронним документом відправив відмову від запропонованої посади (а. с. 177-178).

26.11.2014р. наказом відповідача №272/к позивача головного державного Інспектора відділу державного нагляду управління державного нагляду по Західному регіону Департаменту державного нагляду, звільнити з займаної посади 15 грудня 2014 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, пункт 1 статті 40 КЗпП України. Із вказаним наказом позивач ознайомився під підпис 03.12.2014 (а. с. 120-121).

Згідно штатного розпису відповідача від 20.08.2014р. та розподілу працівників ДДН у відділі державного нагляду по Західному регіону, в м. Рівне залишена лише одна - посада старшого державного інспектора (а. с. 184-188).

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Щодо позовних вимог позивача про визнання незаконними дій відповідача по реорганізації Департаменту державного нагляду Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері зв'язку та інформатизації та скорочення його штату, процедури яких розпочаті до підписання та оприлюднення Указу Президента України від 7 листопада 2014 року за № 862/2014 та зобов'язати його припинити такі дії та як наслідок порушення скорочення посади на якій працював позивач, то судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 23 листопада 2011 року 1067/2011 встановлено, що гранична чисельність працівників НКРЗІ затверджується Президентом України.

Пунктом 3 цього указу, гранична чисельність працівників Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, на момент її створення затверджена у кількості 375 штатних одиниць.

Абзацом другим пункту 6-2 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Кабінету Міністрів України визначено забезпечити скорочення граничної чисельності працівників центральних органів виконавчої влади, місцевих державних адміністрацій та інших державних органів не менше ніж на 10 відсотків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» зокрема, затверджено граничну чисельність працівників державних колегіальних органів та інших державних органів. Граничну чисельність працівників НКРЗІ затверджено у кількості 337 одиниць.

Відповідно до пункту 15 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 № 1067, штатний розпис НКРЗІ затверджується Головою НКРЗІ за погодженням із Міністерством фінансів України. Структура НКРЗІ затверджується Головою НКРЗІ в межах видатків, передбачених в Державному бюджеті України.

Як вбачається з матеріалів справи, штатний розпис відповідача на 2014р., затверджений головою НКРЗІ 11.02.2014р. та погоджений з Міністерством фінансів України 27.02.2014р. передбачає 375 штатних одиниць (а. с. 147-159). Отже штатна чисельність повністю відповідає вимогам, встановленим п. 3 Указу Президента України від 23 листопада 2011 року 1067/2011.

Твердження позивача про те, що відповідач протиправно видав наказ №109/нк від 03.09.2014р. про введення в дію структури та штатного розпису НКРЗІ до набрання чинності Указу Президента України від 7 листопада 2014 року за № 862/201, яким затверджена гранична чисельність працівників Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, у кількості 300 штатних одиниць є помилковими.

Так, штатний розпис від 20.08.2014р., погоджений з Міністерством фінансів України 27.08.2014р. передбачає 337 штатних одиниць.

Зазначений штатний розпис був затверджений з метою реалізації Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (із змінами) щодо скорочення граничної чисельності працівників державних органів.

Тобто штатна чисельність працівників відповідача у вказаному штатному розписі затверджувалась з врахуванням вимог п.3 Указу Президента України від 23 листопада 2011 року №1067/2011.

В даному випадку суд вважає за необхідне роз'яснити, що оскільки гранична чисельність по Указу Президента України від 23 листопада 2011 року 1067/2011 складала 375 штатних одиниць, то порушення могло б бути лише у тому випадку, якби відповідачем був затверджений штатний розпис у кількості, яка б перевищувала граничну чисельність, вказану у зазначеному Указі.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що Указ Президента України від 07.11.2014р. №862/201 фактично зобов'язує відповідача провести подальше скорочення штатної чисельності працівників з 337 штатних одиниць до 300 одиниць, як визначено вказаним Указом.

Враховуючи вищенаведене, відповідач при винесенні наказу №109/нк від 03.09.2014р. та №112/нк від 11.09.2014р. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, а відтак суд, в даному випадку, констатує відсутність порушень в діях відповідача з приводу винесених наказів. Отже, позовні вимоги позивача щодо визнання незаконними дій відповідача по реорганізації Департаменту державного нагляду Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері зв'язку та інформатизації та скорочення його штату, процедури яких розпочаті до підписання та оприлюднення Указу Президента України від 7 листопада 2014 року за № 862/2014 та як наслідок порушення скорочення посади на якій працював позивач є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не належать.

Щодо позовних вимог про визнання за відповідачем порушення права позивача на переведення на іншу посаду в НКРЗІ згідно нового штатного розпису з місцезнаходженням у

м. Рівному відповідно до досвіду, рівня кваліфікації та висновку атестаційної комісії від 03.12.2014 року, скасування наказу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації від 26.11.2014 року № 272/к про звільнення позивача, стягнення на його користь середнього заробітку за кожний день вимушеного прогулу, починаючи з 16.12.2014 року на дату винесення рішення судом, суд виходить з такого.

В силу вимог п.1 ч.1ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 вказаного Кодексу, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Матеріалами справи підтверджується, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме: скорочення штатної численності працівників.

Також матеріалами справи підтверджується те, що позивач у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України був належним чином повідомлений про наступне вивільнення з займаної посади. Крім того, позивачу одночасно з попередженням про наступне вивільнення пропонувалась посада в установі відповідача, від якої позивач офіційно відмовився. В подальшому відповідачем повторно була запропонована інша посада в установі, від якої позивач також відмовився.

Щодо переважного права залишення на посаді, то судом встановлено, що до моменту скорочення відповідачем штатної численності працівників з 375 до 337 одиниць, за Рівненською областю було закріплено дві посади, а саме: посада головного державного інспектора відділу державного нагляду управління державного нагляду по Західному регіону ДДН НКРЗІ, яку займав позивач та посада старшого державного інспектора відділу державного нагляду управління державного нагляду по Західному регіону ДДН НКРЗІ, яку займав ОСОБА_2. Вказане стверджується безпосередньо позивачем в обґрунтуванні позовних вимог до заяви від 19.02.2015р.

Після проведення скорочення штатної численності працівників, за Рівненською областю було закріплено лише одну посаду - посаду старшого державного інспектора відділу державного нагляду управління державного нагляду по Західному регіону ДДН НКРЗІ, що підтверджується відповідним розподілом працівників ДДН НКРЗІ (а. с. 184-188) і зазначену посаду як до моменту скорочення, так і після її проведення, займає ОСОБА_2.

Таким чином судом встановлено, що фактично в м. Рівному відбулося скорочення лише посади головного державного інспектора відділу державного нагляду управління державного нагляду по Західному регіону ДДН НКРЗІ, яку займав позивач.

Посилання позивача на те, що він є перед пенсійного віку, та те, що у нього в сім'ї немає інших працівників з самостійним заробітком, як на підстави для переважного права на залишення на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, судом до уваги не беруться з огляду на наступне.

Нормами статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Із змісту зазначеної норми перед пенсійний вік не є підставою для переважного права на залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Щодо посилань на відсутність в сім'ї позивача інших працівників з самостійним заробітком, то такі посилання не відповідають дійсності. Так, матеріалами справи підтверджується, що дружина позивача є пенсіонер за віком (а. с. 94), отже отримує відповідну пенсію. В розумінні Податкового Кодексу України пенсія є місячним доходом фізичної особи (ст.165 ПК України), а відтак такий дохід слід вважати самостійним заробітком дружини позивача. З врахуванням вищенаведеного у позивача відсутні підстави на переважне право на залишення на роботі.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем при звільненні було проаналізовано та взято до уваги якість виконання основних обов'язків позивача як державного службовця у відповідності до ст.10 Закону України «Про державну службу».

Так із матеріалів справи вбачається, що за неналежне виконання службових обов'язків наказом Голови НКРЗІ від 22.05.2013 № 119/к позивача було попереджено про неповну службову відповідність ( а. с. 191). За наслідками атестації як в 2013 році, так і повторної атестації у 2014 році рішенням атестаційної комісії вирішено, що позивач відповідає займаній посаді за умови підвищення кваліфікації з метою забезпечення виконання посадових обов'язків фахового напрямку (а. с. 192-195). Тобто, відповідач вчинив всі передбаченні чинним законодавством дії, які передували звільненню позивача з посади внаслідок її скорочення і порушень права позивача на переведення на іншу посаду в НКРЗІ згідно нового штатного розпису з місцезнаходженням у м. Рівному відповідно до досвіду, рівня кваліфікації та висновку атестаційної комісії від 03.12.2014 року судом не встановлено.

Підсумовуючи вище викладене позовні вимоги щодо визнання за відповідачем порушення права позивача на переведення на іншу посаду в НКРЗІ згідно нового штатного розпису з місцезнаходженням у м. Рівному відповідно до досвіду, рівня кваліфікації та висновку атестаційної комісії від 03.12.2014 року, скасування наказу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації від 26.11.2014 року № 272/к про звільнення позивача, стягнення на його користь середнього заробітку за кожний день вимушеного прогулу, починаючи з 16.12.2014 року на дату винесення рішення судом, задоволенню також не належать.

За наведених обставин, враховуючи докази, наявні в матеріалах справи, дослідивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 КАС України судовий збір на користь позивача не присуджується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері зв'язку та інформатизації про визнання дій протиправними, скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комшелюк Т.О.