Справа № 808/4158/13-а
Суддя: Нестеренко Людмила Олексіївна
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року /14:52/Справа № 808/4158/13-а м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Нестеренко Л.О., при секретарі Бабаченко В.С., за участю представників позивача: Єзерницької Ю.К., Попової С.О., представника відповідача Нідзельської Т.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Державної фінансової інспекції в Запорізькій області

до Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2013 року Державна фінансова інспекція в Запорізькій області (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (далі - відповідач) в якому просить: зобов'язати Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області виконати пункти 8 та 9 обов'язкових вимог Держфінінспекції в Запорізькій області від 27.06.2012 №08-08-14-14/6355, а саме провести претензійно-позовну роботу щодо повернення безпідставно виплачених коштів на загальну суму 16 072,33 грн., кошти, які надійдуть на відновлення касових видатків кошторису, проведених у минулих бюджетних періодах, перерахувати в дохід державного бюджету КЕКДБ 21080500.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до основних завдань підрозділу спеціального призначення відноситься: запобігання і припинення злочинів терористичної спрямованості та інших злочинів на об'єктах Державної пенітенціарної служби України; запобігання і припинення дій, що дезорганізують роботу УВП; участь у заходах щодо забезпечення режиму та його основних вимог в УВП і СІЗО; взаємодія із спеціальними підрозділами інших правоохоронних органів у сфері боротьби з тероризмом і злочинністю. Тому, на думку позивача, участь у спортивних змаганнях працівників підрозділу спеціального призначення Управління не є основною діяльністю установи. Щодо відшкодування витрат на медичне лікування працівникам позивач зазначає, що медична частина установи - це самостійний структурний підрозділ Запорізького слідчого ізолятору, який організовує надання лікувально-профілактичної допомоги особам, які перебувають у слідчому ізоляторі.

У судовому засіданні 17 лютого 2015 року представники позивача підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, вказаних у письмових запереченнях. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що за приписами Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України гарантується безоплатне медичне забезпечення, яке здійснюється в закладах охорони Державної кримінально-виконавчої служби України. Оскільки Державна кримінально-виконавча служба не має власних закладів охорони здоров'я, то працівники Управління змушені проходити лікування за власний кошт в інших лікувальних установах, але за умови їх попереднього медичного обстеження в медичній частині Запорізького слідчого ізолятору та встановлення показань для подальшого лікування. Для забезпечення державних гарантій щодо безплатного медичного обслуговування персоналу ДКВС України, працівникам проводилася грошова компенсація витрат на лікування в закладах Міністерства охорони здоров'я. При цьому, на думку відповідача, видатки на відрядження працівникам Управління, здійснені у квітні-серпні 2010 року та квітні-серпні 2011 року для участі у спортивних змаганнях на загальну суму 5 905,68 грн., необґрунтовано кваліфікуються як незаконні видатки на відрядження, що не пов'язані із основною службовою діяльністю працівників.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши думку сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

Відповідно до п.2.15 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на II квартал 2012 та на підставі направлень на проведення ревізії від 28.05.2012 №700, №701, №702, а також від 01.06.2012 №730, ревізорською групою проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області за період з 01.01.2010 по 01.05.2012.

Ревізію проведено з 28 травня по 22 червня 2012 року у відповідності до питань програми ревізії та робочого плану, за результатами якої складено Акт №08-21/10 від 22.06.2012, який без заперечень підписаний начальником Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області О.Г. Крикушенко та в.о. начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області Чукіною Н.Л.

10 липня 2012 року відповідач надіслав на адресу позивача заперечення на Акт ревізії №1/8-2022.

Листом від 27.07.2012 №08-08-14-14/7298 Державна фінансова інспекція в Запорізькій області надала висновки на заперечення.

На підставі Акту ревізії позивачем були прийняті обов'язкові вимоги щодо усунення порушень, виявлених ревізією Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області від 27.06.2012 №08-08-14-14/6355.

Так, пунктами 8 та 9 обов'язкових вимог зобов'язано відповідача провести претензійно-позовну роботу щодо повернення безпідставно виплачених коштів у загальній сумі 10 166,65грн. та 5 905,68 грн. відповідно. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у безпідставних виплатах грошових коштів, шкоду у порядку та розмірах, встановлених ст.ст.130-136 Кодексу законів про працю України.

Щодо зазначеного порушення слід зазначити наступне.

Згідно довідки про відшкодування витрат на медичне лікування працівників позивача за 2011 рік, грошова компенсація здійснена наступним особам: ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Рішення про оплату амбулаторного та стаціонарного лікування співробітників приймалося на засіданнях балансової комісії ДПС в Запорізькій області, на підставі заяв працівників, та за наявності підтверджуючих на отримання медичних послуг документів.

Зауважень щодо повноти та достовірності документів, які підтверджують отримання працівниками Управління відповідача медичного обслуговування, у позивача відсутні. При цьому, за висновками ревізійного органу, стверджується про відсутність підстав для здійснення таких видів грошових компенсацій відповідачем.

Відповідно до частини сьомої статті 22 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України гарантується безоплатне медичне забезпечення, яке здійснюється в закладах охорони здоров'я Державної кримінально-виконавчої служби України.

Частиною п'ятою статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Згідно ж частини чотирнадцятої статті 22 Закону України "Про міліцію" працівники органів внутрішніх справ та члени їх сімей, які проживають разом з ними, користуються безплатним медичним обслуговуванням у закладах охорони здоров'я Міністерства внутрішніх справ України. За працівниками органів внутрішніх справ, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на обслуговування цими ж закладами.

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на те, що Державна кримінально-виконавча служба не має власних закладів охорони здоров'я, працівники Державної кримінально-виконавчої служби у Запорізькій області зверталися за отриманням первинної медичної допомоги - консультації до медичної частини Запорізького слідчого ізолятора управління ДПтС України та направлялися для подальшого лікування - вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги до закладу охорони здоров'я, що може забезпечити надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги.

Щодо такої позиції відповідача суд зазначає, що згідно преамбули Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" цей закон визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження. Завданням же Державної кримінально-виконавчої служби України, згідно статті першої Закону, є здійснення єдиної державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

При цьому, правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань (ст. 3 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

За змістом статті 9 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань утворюються територіальні органи управління - управління (відділи) в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві та Київській області, місті Севастополі. Територіальні органи управління здійснюють керівництво оперативно-службовою та фінансово-господарською діяльністю підпорядкованих їм органів і установ та виконують функції, передбачені положеннями про територіальні органи управління.

Статтею 19 Конституції України імперативно встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, відповідач, який в силу статті 6 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" є органом державної влади, на якого покладається неухильний обов'язок щодо здійснення діяльності, діяв виключно в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Щодо виявленого ревізією правильності та законності нарахування і виплати підзвітних сум працівникам Управління порушення абз. 3 Загальних положень Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 (зі змінами внесеними наказом Міністерства фінансів України від 05.07.2007 №791, які діяли до 01.04.2011), п. 1 Загальних положень Інструкції №59 (зі змінами внесеними наказом Міністерства фінансів України від 17.03.2011 №362, набрали чинності з 01.04.2011), п. 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України, п. 30 ст.2 Бюджетного кодексу України, які стосуються відшкодування витрат на відрядження, які не пов'язані з їх основною службовою діяльністю (для участі в змаганнях) на загальну суму 5 905,68грн., суд зазначає наступне.

Так, приписами абзацу третього Загальних положень Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 13.03.98 №59, в редакції наказу Міністерства фінансів України від 05.07.2007 №791, які діяли до 01.04.2011, витрати на відрядження особи, яка перебуває в трудових відносинах з платником податку, включаються до складу валових витрат платника податку лише за наявності документів, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, а саме: запрошень сторони, яка приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладеного договору (контракту) та інших документів, які відрегульовують або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документів, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, які проводяться за тематикою, що стосується основної діяльності підприємства, яке відряджає працівника.

Згідно норм абз.1 п. 1 Інструкції №59 в редакції згідно наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011 №362, набрали чинності з 01.04.2011, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Судом встановлено, що в обґрунтування своєї позиції в цій частині відповідач, посилається на п. 10.3.4 Положення про організацію професійної підготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України у взаємозв'язку з приписами статті 18 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", вважає спортивні змагання, для участі у яких були відряджені працівники установи, пов'язаними із основною службовою діяльністю працівників, так як вказані змагання включаються в професійну підготовку персоналу.

Суд підтримує твердження відповідача, оскільки відповідно до вимог Законів України "Про освіту", "Про фізичну культуру і спорт" та "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" з метою вдосконалення організації професійної підготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №248 від 23.09.2008 затверджено Положення про організацію професійної підготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Положення №248).

З матеріалів справи вбачається, що згідно Плану роботи підрозділу спеціального призначення при управлінні ДДУ ПВП у Запорізькій області на 2010 рік серед "Загальних заходів" у п. 1.7 передбачено участь у спортивно-масових заходах ДДУ ПВП, ФСТ "Динамо", ГУМВС у Запорізькій області за окремим графіком.

При цьому, пунктом 2.1 Розділу 2 "Службова та бойова підготовка" передбачено проведення занять з професійної підготовки з персоналом підрозділу згідно з тематичним планом. Аналогічні пункти передбачені у Плані роботи підрозділу спеціального призначення при управлінні ДДУ ПВП у Запорізькій області на 2011 рік.

За приписами п. 8.28.5 Положення №248 фізична підготовка - навчальна дисципліна, що включає практичне вивчення вправ з гімнастики, легкої атлетики, рукопашного бою.

Також варто зазначити, що в силу приписів п. 10.1 - 10.3.1 Розділу "Організації і проведення фізичної підготовки" Положення №248 фізична підготовка є важливою і невід'ємною частиною навчання і виховання персоналу. Мета фізичної підготовки - забезпечити фізичну готовність персоналу до службової діяльності та дій в екстремальних умовах. Фізична підготовка в органах і установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, навчальних закладах кримінально-виконавчої служби проводиться під час навчальних занять за планом службової підготовки, спортивно-масової роботи, самостійних занять з фізичної підготовки. Навчальні заняття з фізичної підготовки проводяться відповідно до розкладу занять із службової підготовки. На цих заняттях у залежності від наявної спортивної бази вивчаються вправи з фізичної підготовки та проводяться спортивні і рухливі ігри.

З огляду на викладене, а також враховуючи приписи статті 18 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", суд приходить до висновку, що в розрахунках потреби в коштах на оплату видатків на відрядження до Бюджетних запитів на 2010 та 2011 роки по КПКВ 6071030 "Виконання покарань та утримання персоналу установ і органів пенітенціарної служби" твердження відповідача правомірні.

При цьому, згідно ст. 1 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення єдиної державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до п.1 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, кошторис бюджетної установи - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно зо бюджетних призначень.

За змістом до п.2 ст.51 Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 №2542-111 та п.30 ст. 2 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №2456-УІ (набрав чинності з 01.01.2011), кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 2 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, інспектування здійснюється у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Згідно з частиною сімнадцятою статті 11 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" зустрічні звірки, які проводяться органами державної контрольно-ревізійної служби, не є контрольними заходами і проводяться у разі виникнення потреби у їх проведенні на підставі направлення, виписаного керівником органу (підрозділу) державної контрольно-ревізійної служби.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" Головному контрольно-ревізійному управлінню України, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах надається право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства

Відповідно до пункту 10 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні"органу державного фінансового контролю надається право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Ці положення кореспондуються з приписами пункту 50 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року N 550. Згідно пунктів 45, 46 Порядку у мірі виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи служби, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

З урахуванням викладеного, вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись частиною 1 статті 9 КАС України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано зобов'язання відповідача виконати пункти 8, 9 вимог, суд, досліджуючи надані сторонами докази, повинен встановити, чи вчинялись заходи по виконанню зазначених вимог та чи виконані зазначені умови.

У той час, згідно з частиною другою статті 15 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що ревізуються.

Суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Спростовуючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що не погоджується із доводами позивача в частині не виконання пунктів 8, 9 вимог Державної фінансової інспекції в Запорізькій області від 27.06.2012 № 08-08-14-14/6355, а саме провести претензійно-позовну роботу щодо повернення безпідставно виплачених коштів на загальну суму 16 072,33 грн., кошти, які надійдуть на відновлення касових видатків кошторису, проведених у минулих бюджетних періодах, перерахувати в дохід державного бюджету КЕКДБ 21080500.

Відповідно ст.2 Закону № 2939-ХІІ порядок проведення Державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 35 Порядку проведення інспектування державною контрольно ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 р. № 550, визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесений до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушені, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Пункт 50 Порядку передбачає, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущених порушеннях працівників об'єкту контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Аналізуючи головні завдання державної контрольно-ревізійної служби, визначені у статті 2 і обсягу прав, встановлених статтею 10 Закону №2939-ХІІ, слід зазначити, що відповідач, здійснюючи державний фінансовий контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів і майна реалізує такі через механізм вилучення в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, стягнення у дохід держави коштів, одержаних підконтрольними установами, за незаконними угодами, без встановлених законом підстав та з порушенням чинного законодавства, звернення до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечене виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також порушення перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства, накладати у випадках, передбачених законодавчими актами, на керівників та інших службових осі підконтрольних установ адміністративні стягнення.

Разом із тим, приписи зазначених норм матеріального права не наділяють суб'єкта владних повноважень правами щодо спонукання господарюючого суб'єкта на проведення претензійно-позовної роботи та зобов'язання звернення до суду про стягнення безпідставно отриманих коштів з іншого суб'єкту, що по суті вимагає позивач від відповідача, посилаючись у п.2 вимоги та на норми Цивільного кодексу України, згідно якого порядок відшкодування майнової шкоди передбачає і проведення претензійно-позовної роботи та зобов'язання звернення до суду про стягнення безпідставно отриманих коштів з іншого суб'єкту.

Дана правова позиція викладена у Постанові Вищого адміністративного суду України постанова від 27 травня 2014 р., по справі № 826/14462/13-а та Постанові Верховного суду України 15 квітня 2014 по справі №21-40а14.

З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач вийшов за межі наданих владних повноважень, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Державній фінансовій інспекції в Запорізькій області до Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області про зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.О. Нестеренко