Справа № 826/6393/14
Суддя: Муравйов О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року м. Київ К/800/66669/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя судді Муравйов О. В. Вербицька О. В. Маринчак Н. Є.
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аделанта»
на постанову та ухвалуОкружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2014 року Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2014 року
у справі№ 826/6393/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Аделанта»
до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
провизнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2014 року у справі № 826/6393/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2014 року, в позові відмовлено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями у справі, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, прийняти нове про задоволення позову. Свої вимоги заявник обґрунтовує порушенням судами норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 204, 215 Цивільного кодексу України.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що за результатом проведеної відповідачем документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Аделанта» з питань повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість і податку на прибуток по взаємовідносинах з контрагентом ТОВ «Інвестком-Капітал» за лютий, червень і липень 2012 року складено акт від 16.10.2013 року № 247/26-57-22-03-07/37588069, яким зафіксовано порушення позивачем: пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. п. 138.1, 138.2, 138.8 ст. 138, пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139, п. п. 201.1, п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим занижено підприємством податок на прибуток за 3-и квартали 2012 року на суму 43 414,00 грн., занижено податок на додану вартість на загальну суму 42 127,00 грн. та завищено залишок від'ємного значення попереднього звітного періоду, що включається до складу податкового кредиту поточного податкового періоду (ряд. 21.1 + ряд. 21.2 + ряд. 21.3) , за серпень 2012 року на суму 5 923,00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем 25.10.2013 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № (форми «В4»), яким ТОВ «Аделанта» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість по податковій декларації за серпень 2012 року на 5 923,00 грн.;

- № (форми «Р»), яким ТОВ «Аделанта» визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток на суму 65 121,00 грн., в т. ч. 43 414,00 грн. - основний платіж, 21 707,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- № (форми «Р»), яким ТОВ «Аделанта» визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 63 190,50 грн., в т. ч. 42 127,00 грн. - основний платіж, 21 063,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Рішенням Головного управління Міндоходів у м. Києві від 29.01.2014 року № 824/10/26-15-10-06-15, прийнятим за результатами розгляду первинної скарги ТОВ «Аделанта» на вказані вище податкові повідомлення-рішення, податкове повідомлення-рішення від 25.10.2013 року № скасоване як таке, що оформлене за нечинною формою, та в цій частині відповідно скаргу позивача задоволено. Решта податкових повідомлень-рішень залишені без змін.

07.02.2014 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № , аналогічне за змістом скасованому податковому повідомленню-рішенню від 25.10.2013 року № , але за чинною формою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не спростовано висновки актів перевірки про безтоварність господарських операцій позивача з ТОВ «Інвестком-Капітал».

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів, враховуючи наступне.

Відповідно до п 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 цього Кодексу).

Згідно із абз. 1 п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

В силу п. 201.4 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України).

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Інвестком-Капітал» по договору за № 27/01-12 від 27.01.2012 року не підтверджується матеріалами справи, оскільки з наданих платником документів не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між спірним правочином та наданими первинними та іншими документами, оформленими (отриманими) ТОВ «Аделанта».

Не надано товариством доказів, які б підтверджували зв'язок таких операцій з виготовлення та доставкою поліграфічної продукції позивачу, з господарською діяльністю ТОВ «Аделанта».

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій на підставі дослідження наявних доказів в сукупності встановлено відсутність фактичного виконання господарських операцій підприємства із зазначеним контрагентом та їх пов'язаність з господарською діяльністю платника, колегія суддів погоджується з висновком судів про відмову в позові.

Доводи касаційної скарги щодо правомірності формування витрат та податкового кредиту позивачем за договором із спірним контрагентом викладеного не спростовують, а зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, що у відповідності до ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції. Твердження про порушення ст. ст. 204, 215 Цивільного кодексу України не спростовують висновків про відсутність реального виконання господарських операцій.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аделанта» відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2014 року у справі № 826/6393/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. В. Муравйов

Судді О. В. Вербицька

Н. Є. Маринчак