Справа № 826/1075/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 березня 2015 року № 826/1075/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів» до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про визнання неправомірними дій, визнання незаконною та скасування постанови.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просило:

- визнати дії начальника державної виконавчої служби щодо скасування постанови державного виконавця Федориної А.М. про зміну зберігача арештованого та описаного майна від 05.01.2015р. у ВП № 31742790 неправомірними;

- визнати незаконною та скасувати постанову начальника державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Вольфа О.Л. від 15.01.2015р. у зведеному виконавчому провадженні № ЄДРВП 28772972.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії начальника відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Вольфом О.Л. є неправомірними, а постанова від 15.01.2015р. є незаконною та підлягає скасуванню з підстав суперечності приписам законодавства.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач явки повноважного представника не забезпечив, про дату, час і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, через канцелярію суду надійшло клопотання відповідача про слухання справи за його відсутності. Проте, будь - яких пояснень щодо заявлених позовних вимог у справі, від відповідача до суду не надходило.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві перебуває зведене виконавче провадження номер за № ЄДРВП 28772972 з виконання 141 виконавчих документів про стягнення з Публічного акціонерного товариства Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів» на користь стягувачів: юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на загальну суму 62699827, 28 грн., з виконання 93 заборгованості по заробітній платі на загальну суму 1232446, 00 грн.

Наказом Фонду державного майна України №2803 від 19.12.2014р. на посаду генерального директора Товариства було призначено ОСОБА_2.

Як зазначає представник позивача, під час приймання справ від колишнього директора було виявлено, що 03.09.2014р. Дніпровським районним судом у м. Києві по цивільній справі №755/18904/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Товариства про стягнення (відшкодування) витрат, пов'язаних із відповідальним збереженням арештованого державним виконавцем майна було винесено рішення про стягнення з Товариства 169632, 58грн.

В подальшому, як повідомив позивач, для запобігання зайвих витрат по зберіганню арештованого майна, останній листом №317 від 22.12.2014р. звернувся до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про можливість Публічного акціонерного товариства Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів» в особі генерального директора ОСОБА_2 виконувати обов'язки зберігача арештованого майна згідно акту описи та арешту майна від 19.07.2011р.

За результатами розгляду вказаного листа, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського управління юстиції у м. Києві Федоріною А.М. у ВП №31742790 було винесено постанову про зміну зберігача арештованого та описаного майна від 05.01.2015р., відповідно до якої змінено зберігача з ОСОБА_5 на ОСОБА_2

В подальшому, при здійсненні перевірки начальником відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Вольфом О.Л. було винесено постанову від 15.01.2015р., якою постанову державного виконавця відділу Федориної А.М. від 05.01.2015р. скасовано.

Не погоджуючись із правомірністю постанови від 15.01.2015р. у зведеному виконавчому провадженні № ЄДРВП 28772972, позивач звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон 606) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606 зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону № 606).

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається зі змісту оспорюваної постанови, підставою для скасування постанови державного виконавця Федориної А.М. від 05.01.2015р. є: по-перше, постанова не містить вмотивованого рішення щодо необхідності зміни зберігача; по-друге, державним виконавцем не перевірено належне (неналежне) зберігання майна, не виявлено пошкоджень, розтрачань, чи підмін; й, по-третє, генеральним директором ДАК «НМАЦ» ОСОБА_2 не надано відповідних доказів.

Суд не погоджується з такими доводами, з огляду про наступне.

Відповідно ч.1 ст. 59 Закону № 606, майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншім особам, призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису.

Таким чином, імперативними приписами Закону № 606 визначено, що зберігачем арештованого майна може бути як сам боржник, так й будь-яка інша особа, в той час будь - яких застережень щодо випадків, у яких боржник не може бути зберігачем арештованого майна даний закон не містить.

Як вбачається зі звернення позивача до державної виконавчої служби з можливістю виконувати обов'язки зберігача арештованого відповідно до акту описи і арешту майна від 19.07.2011р., позивач зазначав, що зберігання цього майна буде безкоштовним, оскільки, між ним та ПАТ НВП «Більшовик», яке також входить до сфери управління Фонду державного майна України, є домовленість на виділення місця під стоянку автотранспорту, що є предметом вказаного акту опису і арешту майна.

Поряд з цим, суд приймає до уваги той факт, що в п. 4 наказу Міністерства юстиції України №656/5 від 16.04.2014р. «Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» визначено, що зберігач зобов'язаний забезпечити зберігання майна у приміщенні, яке відповідає торговельно-технологічним, санітарно-гігієничиним і протилежним нормам, його демонстрацію та передачу переможцю торгів.

На теперішній час зберігачем арештованого на підставі акту описи і арешту майна від 19.07.2011р. є ОСОБА_5, який був призначений зберігачем 23.06.2014р.

Суд приймає до уваги той факт, що зберігач ОСОБА_5 не є працівником Публічного акціонерного товариства Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів», мешкає у Черкаській області, м. Монастирище, що на переконання суду може ускладнювати процес зберігання арештованого майна у м. Києві та зумовлюватиме понесення відповідних матеріальних витрат, пов'язаних з таким зберіганням.

Окрім цього, посилання начальника відділу державної виконавчої служби у постанові від 15.01.2015р. на ту обставину, що виявлення пошкоджень, розтрачань, чи підмін є єдиною підставою для зміни зберігача не відповідає вимогам законодавства.

Так, відповідно до п. 4.2.10 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р. у разі виявлення розтрати, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення переданого на зберігання майна або встановивши інші незаконні дії з цим майном, державний виконавець складає про це акт і звертається з поданням до органів прокуратури за місцем виконання рішення у порядку, визначеному розділом XIV цієї Інструкції, для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 ККУ.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про незаконність постанови начальника державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Вольфа О.Л. від 15.01.2015р. у зведеному виконавчому провадженні № ЄДРВП 28772972 та наявність підстав для її скасування.

Разом з тим, позовна вимога про визнання дій начальника державної виконавчої служби щодо скасування постанови державного виконавця Федориної А.М. про зміну зберігача арештованого та описаного майна від 05.01.2015р. у ВП № 31742790 неправомірними, задоволенню не підлягає, з огляду про наступне.

Відповідно ст. 83 Закону № 606, контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями

державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Зі змісту викладеного випливає, що дії начальника орагану державної виконавчої служби щодо здійснення контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем не створюють будь-яких правових наслідків. Проведення відповідного контролю є лише процедурним заходом щодо виконання органами державної виконавчої служби покладених на неї функцій та завдань.

Як вбачається зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Таким чином, у контексті наведених приписів до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Оскільки дії начальника державної виконавчої служби щодо скасування постанови державного виконавця Федориної А.М. про зміну зберігача арештованого та описаного майна від 05.01.2015р. у ВП № 31742790 не відповідають критерію юридичної значимості, не створюють для позивача правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжують для нього будь-яких обов'язків, та враховуючи, що відповідач має законодавчо визначене право на проведення такого контролю, такі дії не можуть вважатись протиправними.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що належним способом відновлення порушених прав позивача є саме визнання незаконною та скасування постанови начальника державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Вольфа О.Л. від 15.01.2015р. у зведеному виконавчому провадженні № ЄДРВП 28772972, якою змінено зберігача арештованого майна.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими частково і підлягають частковому задоволенню.

Відповідачем по справі не доведено правомірність оспорюваної постанови.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову начальника державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Вольфа О.Л. від 15.01.2015р. у зведеному виконавчому провадженні № ЄДРВП 28772972.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур