Справа № 298/394/14-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.03.2015р. м. Київ К/800/53156/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області про стягнення недоотриманих виплат за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, в якому, з урахуванням уточнень, просив: стягнути з відповідача заробіток в сумі 1229,76 грн. за час відпустки з 01 травня 2007 року по 14 травня 2007 року, лютий 2008 року, вересень 2008 року, червень 2009 року; стягнути з відповідача на його користь суму розміру надбавки за високі досягнення у праці при оплаті часу частини щорічних відпусток (вересень 2007 року, квітень 2008 року, вересень 2008 року, квітень 2009 року) в розмірі 1358,54 грн.; внести поправки уточнених даних за вересень 2007 року, квітень 2008 року, вересень 2008 року, квітень 2009 року встановленої розрахунком надбавки за високі досягнення у праці, поданих для призначення пенсії в розмірі відповідно: 493,02 грн., 526,80 грн.; 568,80 грн.; 603,87 грн.; стягнути з відповідача на його користь компенсацію заборгованих грошових доходів згідно з розрахунком, долученим до справи в розмірі 1061,20 грн.; провести донарахування зазначених сум; провести перерахунок пенсії ОСОБА_4 з дня її призначення згідно судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 червня 2009 року він був звільнений з посади начальника відділу праці та зайнятості населення у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі, однак відповідачем на день його звільнення не було проведено розрахунок всіх належних йому виплат.

Постановою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції з тих підстав, що справу розглянуто і вирішено неповноважним судом та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити постанову суду апеляційної інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки виплати, які позивач просив стягнути з відповідача, нараховувалися йому у належному розмірі, позовні вимоги є необґрунтованими, а підстави для їх задоволення відсутні.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 35 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу. Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середньої заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки здійснюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Пунктом 7 зазначеного порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Великоберезнянської районної державної адміністрації від 30 грудня 1999 року № 51-«к» в порядку переводу був призначений начальником з питань охорони праці Управління праці та соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації, а 15 червня 2009 року був звільнений з посади начальника відділу праці та зайнятості населення Управління праці та соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі.

Згідно наказу Управління праці та соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації від 10 квітня 2007 року № 27/в, ОСОБА_4 надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів з 11 квітня 2007 року по 14 травня 2007 року, тому для обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки позивача розрахунковий період становив квітень 2006 року - березень 2007 року.

Згідно наявного у матеріалах справи розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період становила 41,57 грн., у квітні 2007 року число календарних днів відпустки (за винятком святкових і неробочих днів) становило 20, а в травні 2007 року - 10, тому нараховані відпускні становили за квітень - 831,40 грн. та за травень - 415,7 грн., які були виплачені у квітні 2007 року.

При цьому, з метою недопущення заниження середньої заробітної плати у зв'язку з підвищенням на підприємстві, в установі, організації тарифних ставок, посадових окладів, пунктом 10 Порядку № 100 передбачено коригування заробітної плати.

Вказаним пунктом визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 700 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року N 268» відбулося підвищення посадових окладів.

Таким чином, оскільки відпустка надавалася позивачу з 10 квітня 2007 року до 14 травня 2007 року, а з травня 2007 року відбулось підвищення посадових окладів, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що заробітну плату позивача з 01 травня 2007 року до 14 травня 2007 року слід було прокоригувати на коефіцієнт підвищення, який визначається шляхом ділення посадового окладу, встановленого після підвищення, на посадовий оклад до підвищення.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, у 2007 році відповідачем не було проведено коригування відпускних позивача за період з 01 травня 2007 року до 14 травня 2007 року. Однак, таке коригування проведено у травні 2008 року після звернення позивача в бухгалтерію. Різниця доплати після перерахунку, проведеного у зв'язку з підвищенням окладів, у розмірі 69,50 грн., була виплачена позивачу в травні 2008 року.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 лютого 2008 року № 34 у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання апарату органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, органів прокуратури, судів та інших органів, внесено зміну щодо підвищення на 45 відсотків посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на день нарахування заробітної плати за лютий 2008 року у відповідача діяв тимчасовий план асигнувань загального фонду бюджету на І кв. 2008 року, згідно якого кошторисні призначення на лютий 2008 року для оплати праці становили 31230 грн., що підтверджується також випискою УДКС у Великоберезнянському районі за 14 лютого 2008 року, а тому у лютому 2008 року відповідач не міг провести нарахування заробітної плати і зареєструвати бюджетні фінансові зобов'язання у органах ДКС по підвищених посадових окладах. Наданий позивачем план асигнувань загального фонду бюджету на 2008 рік (постійний) затверджений 29 лютого 2008 року, тобто в останній день місяця, коли нарахування та виплата заробітної плати вже проведені.

Разом з тим, у березні 2008 року, коли кошторисні призначення були збільшені відповідно до постійного плану асигнувань, відповідачем проведено доплату за лютий місяць на суму підвищення посадового окладу і вислуги років, що підтверджується наявною у матеріалах справи карточкою-довідкою за 2008 рік.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівникам відповідних органів надано право установлювати працівникам, у межах затвердженого фонду оплати праці, надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас, спеціальне звання) та надбавки (винагороди) за вислугу років.

Таким чином, оскільки зазначеною нормою передбачено, що керівнику відповідного органу надано право встановлювати надбавку за високі досягнення у праці та преміювання працівників саме в межах затвердженого фонду оплати праці, тому колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відповідачем правомірно така виплачувалась за рішенням начальника управління, зокрема, наказами від 30 травня 2007 року № 10 та від 31 березня 2008 року № 9.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи та надавши належну правову оцінку доказам, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки дії суб'єкта оскарження відповідали вимогам чинного законодавства та не порушили права, свободи і законні інтереси заявника.

При цьому, викладені в доповненнях до касаційної скарги доводи позивача про незаконність посилання судом апеляційної інстанції на статтю 48 Бюджетного кодексу України, який прийнято після виникнення спірних правовідносин, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність ухваленої судом апеляційної інстанції постанови.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк О.П. Стародуб