Справа № 2а-3043/12/1070
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2015 р. м. Київ К/800/51656/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління юстиції у Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Головного управління юстиції у Київській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління юстиції у Київській області від 05 червня 2012 року № 446/20, поновити її на посаді заступника начальника Броварського міськрайонного управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби.

В обґрунтування позову зазначила, що оскаржуваний наказ є незаконним, оскільки рішення про її звільнення прийнято без достатніх для цього підстав, з порушенням вимог чинного законодавства.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 28 вересня 2007 року ОСОБА_4 обіймала посаду заступника начальника Броварського міськрайонного управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби.

06 лютого 2012 року спеціалістами управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області проведено позапланову перевірку у відділі державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції, у ході якої виявлено порушення Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5.

Разом з тим, 02 квітня 2012 року Державною виконавчою службою України проведено планову цільову перевірку стану дотримання в органах державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області вимог статей 11 та 30 Закону України «Про виконавче провадження» щодо дотримання строків здійснення виконавчих проваджень, за результатами якої встановлено, зокрема, наявність у відділі державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області виконавчих проваджень, які перебувають понад строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», у більшій кількості, ніж зазначено у звіті.

За наслідками перевірки начальник управління державної виконавчої служби у Київській області звернувся до начальника Головного управління юстиції у Київській області з поданням від 29 травня 2012 року, в якому просив вирішити питання щодо звільнення позивача з посади заступника начальника Броварського міськрайонного управління юстиції - начальника державної виконавчої служби.

Наказом начальника Головного управління юстиції у Київській області від 05 червня 2012 року № 446/20 відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про відпустки» за неналежне виконання посадових обов'язків та порушення вимог п. 9.1 Положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення), міськрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10 квітня 2012 року № 549/5, частини 1 статті 83 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 2.7 Порядку щодо заповнення звіту про роботу органів державної виконавчої служби, затвердженого наказом Державної виконавчої служби України від 21 грудня 2011 року № 61/26 «Про затвердження звітності за формою № 1 (піврічна) «Звіт про роботу органів державної виконавчої служби» та Порядку щодо її складання», з урахуванням застосованих заходів дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення доган відповідно до наказів Головного управління юстиції у Київській області від 23 листопада 2011 року № 95/31 і від 30 листопада 2011 року № 96/31 та застосованого заходу дисциплінарного впливу у вигляді затримки до одного року у призначенні на вищу посаду відповідно до наказу Головного управління юстиції у Київській області від 06 травня 2011 року № 27/31, ОСОБА_4 звільнено із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної основної та додаткової відпусток.

Вважаючи зазначений наказ таким, що прийнятий без достатніх на те підстав та з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржуваний наказ відповідає вимогам закону, оскільки при його прийнятті відповідачем враховано ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку та наявність інших дисциплінарних стягнень, накладених на ОСОБА_4

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Частиною 1 статті 147 Кодексу законів про працю України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Як зазначив Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини 1 статті 40 пунктом 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 Кодексу законів про працю України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Отже, за передбаченими пунктом 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено, що підставою для звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й такого, що не втратив юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

При оскарженні до суду наказу про звільнення за пунктом 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суд зобов'язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які були підставою для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо.

Проте, надаючи правову оцінку наказу Головного управління юстиції у Київській області від 05 червня 2012 року № 446/20, суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили правомірність прийняття відповідачем наказів № 95/31 від 23 листопада 2011 року, № 96/31 від 30 листопада 2011 року та № 27/31 від 06 травня 2011 року «Про притягнення до відповідальності», які були підставою для звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин службових обов'язків відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Оскільки тільки правомірно накладені стягнення можуть враховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди, вирішуючи спір, повинні були з'ясувати, систематичне невиконання позивачем яких саме трудових обов'язків слугувало підставою для її звільнення та обставини, за яких вчинено проступок.

Проте, у справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій уваги на це не звернули та обмежилися лише загальним посиланням на наявність порушень, виявлених під час перевірок 06 лютого 2012 року та 02 квітня 2012 року, та попередні стягнення, накладені на позивача.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства Україниє підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

О.П. Стародуб