Справа № 825/245/15
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/245/15 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

01 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Безименної Н.В.,

Бєлової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_5 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_5 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2015 року в задоволенні позову громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивач звернувся до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явилися, причини неявки сторін суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши за матеріалами справи наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_5, 18.10.2014 нелегально прибув до України, де 18.10.2014 позивач був затриманий прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Свеса» на напрямку н.п. Хінель (РФ)- н.п. Баранівка (Україна) в районі інформаційного покажчика № 1938 за незаконний перетин державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску. Постановою Сумського районного суду Сумської області від 04.11.2014 стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України, після чого був поміщений у Чернігівський Пункт тимчасового перебування іноземців. 25.12.2014 позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із з заявою про визнання його біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту.

21.01.2015 Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було прийнято рішення № 13 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, у яких відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 34).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оскаржуване рішення № 13 від 21.01.2015 Управління державної міграційної служби в Чернігівській області було винесено на підставі на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, у яких відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Крім того, Закон містить підстави для відмови у прийнятті від особи заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені частиною шостою статті 5, а саме якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (пункт 2.4. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884).

Частиною 2 статті 5 Закону України № 3671-IV визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, з заявою про визнання; біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він звернувся до УДМС України Чернігівській області лише 25 грудня 2014 року, після його розміщення в Чернігівському ПТПІ.

Згідно частини 4 статті 8 Закону України № 3671-IV рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами. які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 статті 8 Закону № 3671-IV).

Судом першої інстанції встановлено, що 23 січня 2015 року позивач в присутності перекладача ОСОБА_4 отримав повідомлення № 52, форма якого затверджена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 про те, що стосовно нього прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано роз'яснення про порядок оскарження вказаного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено оновлену інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що ситуація в Шрі-Ланці з моменту, коли позивач вперше звернувся з заявою, суттєвих змін не зазнала, а також не змінилися обставини, за якими позивач просить надати притулок в Україні та повторно розглянути його заяву.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства було відмовлено у прийнятті заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги судова колегія не вбачає.

Отже, судова колегія визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, враховуючи відповідні правові норми та встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування статті 200 КАС України.

Керуючись статтями 195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Гром Л.М.

Судді: Бєлова Л.В.

Безименна Н.В.