Справа № 810/5929/14
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/5929/14 Головуючий у 1-й інстанції: Журавель В.О.
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представника відповідача - Сушка В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" на постанову Київського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

В С Т А Н О В И Л А:

Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 198 920,26 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Білоцерківський завод "Трібо" на користь Київського обласного управління Фонду соціального захисту інвалідів заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій на суму 16 576 (шістнадцять тисяч п'ятсот сімдесят шість) грн. 56 коп. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, в зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ТОВ "Білоцерківський завод "Трібо" згідно з вимогами статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" є працедавцем, який зобов'язаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою №10-ПІ, поданого відповідачем до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) на підприємстві фактично за рік - 291; з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 8; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 12. У цьому звіті відповідачем самостійно не визначено розмір адміністративно-господарських санкцій, що підлягають добровільній сплаті.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, за порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідач зобов'язаний сплатити на користь Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції в сумі 185421,32 грн. та пеню в сумі 13498,94 грн., що разом становить 198920,26 грн.

Суму адміністративно-господарських санкцій та пені відповідач на час розгляду справи судом добровільно не сплатив, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем подавались звіти до центру зайнятості про вакансії для інвалідів за 11 місяців 2013 року, таким чином порушення відповідачем вчинено тільки упродовж одного місяця.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 19 Закону України від 21.03.1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон України від 21.03.1991 року № 875-ХІІ) визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України від 21.03.1991 року № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України від 01.03.1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень), якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв'язку з простоєм виробництва з не залежних від них причин, і в десятиденний строк - про всіх прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за окремі місяці 2013 р. (лютий, серпень, листопад) відповідачем звіти за формою 3-ПН не подавалися взагалі, а за окремі місяці 2013 р. (липень, жовтень) відповідачем подавалося по 2 звіти. Таким чином, звіти, подані відповідачем 30.07.2013 та 31.10.2013 за місяці, в яких вже подавалися звіти за формою 3-ПН, могли бути реалізовані лише у наступних місяцях, тобто у серпні та у листопаді 2013 року відповідно. Таким чином, за лютий 2013 р. звіт про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів до державної служби зайнятості відповідачем не подано взагалі.

У зв'язку з наведеними обставинами суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний сплатити санкції саме за один місяць, за який він не подавав звіт.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 218 ГК підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Підприємство може вважатись таким, що вжило всіх необхідних заходів для працевлаштування інвалідів, у разі якщо воно виконало встановлений законом обов'язок щомісяця подавати центру зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідачем не було виконано у повному обсязі обов'язок по інформуванню щодо утворення (пристосування) робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів, оскільки звіти за формою № 3-ПН до центру зайнятості подавались не щомісячно.

Тобто, відповідач не вжив необхідних заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

За таких обставин до відповідача належить застосувати передбачені законом санкції.

За змістом частини першої статті 20 Закону України від 21.03.1991 року № 875-ХІІ сума адміністративно-господарських санкцій визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що закон не передбачає можливості зменшення вказаного розміру санкцій, зокрема у разі часткового виконання підприємцем обов'язку щодо подання звітів за формою № 3-ПН до центру зайнятості.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 02.10.2014 року по справі №К/800/53912/13 та висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 28 січня 2014 року.

З огляду на зазначене колегія суддів прийшла до висновку про необхідність стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 185 421,32 грн. та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 13498,94 грн.

За таких обставин, позов є обґрунтованим у повному обсязі, а висновки суду першої інстанції помилковими. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України - суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а тому для повного захисту прав позивача колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги та скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 95, ідентифікаційний код 35046274) на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкції у розмірі 185 421,32 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 95, ідентифікаційний код 35046274) на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 13498,94 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:

Судді:

Постанову в повному тексті виготовлено 30.03.2015 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.