Справа № 2а/0570/21991/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Київ К/9991/24053/12

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу державної податкової інспекції у Київському районі м. Донецька Донецької області Державної податкової служби (далі - Інспекція)

на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20.01.2012

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.03.2012

у справі № 2а/0570/21991/2011

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Донавторесурси" (далі - Товариство)

до Інспекції

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень, визнання дій незаконними.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20.01.2012, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.03.2012, позов задоволено частково; визнано недійсними податкові повідомлення-рішення від 04.08.2011 № /18934/10/23-313 та від 04.08.2011 № /18400/10/23-313 з посиланням на недоведеність податковим органом обставин, з якими чинне податкове законодавства пов'язує необґрунтованість податкової вигоди платника; в частині позовних вимог щодо визнання незаконними дій Інспекції з визнання нікчемними правочинів, укладених позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Дизсервіс-Луганськ» (далі - ТОВ «Дизсервіс-Луганськ»), а також щодо визнання відсутності у відповідача повноважень щодо кваліфікації правочинів такими, що суперечать інтересам держави та суспільства, відмовлено за необґрунтованістю.

Посилаючись на невідповідність висновків судів положенням чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Інспекція звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить частково скасувати оскаржувані судові акти та повністю відмовити у позові. В обґрунтування касаційних вимог скаржник посилається на те, що наявність ознак фіктивного підприємництва у діяльності ТОВ «Дизсервіс-Луганськ» та відсутність необхідних підтверджувальних документів у позивача у сукупності підтверджують безтоварний характер спірних операцій.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне задовольнити розглядувані касаційні вимоги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що Інспекцією було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з питання правомірності сплати ПДВ за період з 01.03.2011 по 31.03.2011 та з податку на прибуток за І кварталі 2011 року по взаємовідносинам з ТОВ «Дизсервіс-Луганськ».

За наслідками цієї перевірки відповідачем прийнято:

податкове повідомлення-рішення від 04.08.2011 № /18934/10/23-313, згідно з яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 997 665 грн. із застосуванням 1 грн. штрафних санкцій;

податкове повідомлення-рішення 04.08.2011 № /18400/10/23-313, за яким Товариству збільшено грошове зобов'язання з ПДВ на 762 932 грн. за основним платежем із накладенням 1 грн. штрафних санкцій.

Підставою для прийняття зазначених актів індивідуальної дії став висновок Інспекції про те, що сформовані позивачем валові витрати та податковий кредит за операціями з придбання товару (сої) у рамках господарських правовідносин з ТОВ «Дизсервіс-Луганськ» не підтверджуються документально, позаяк зазначений контрагент не має матеріальних, трудових та інших ресурсів для виконання фактичних поставок товару в адресу позивача, не перебуває за місцезнаходженням, а позивачем не подано документів на підтвердження транспортування нафтопродуктів, їх зберігання, сертифікації, прийняття за кількістю та якістю в установленому порядку у процесі виконання розглядуваних поставок.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї ж статті Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Так, підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 цієї статті Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону заборонено відносити до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

З наведених законодавчих положень вбачається, що податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на додану вартість та податку на прибуток на суму понесених витрат (у тому числі й по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг)) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності первинних документів (зокрема, податкових накладних), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Слід зазначити, що адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм та повинен з'ясувати, дослідити та оцінити фактичні правовідносини продавця і покупця, наявність належним чином оформлених документів, які достовірно засвідчують фактичне виконання господарської операції.

У сфері податкових правовідносин діє презумпція добросовісності платника, яка полягає у тому, що правовим захистом користуються платники, які у повному обсязі виконують свої обов'язки з правильного нарахування, утримання, повного і своєчасного перерахування до бюджету податків і зборів, а також з дотримання необхідних умов реалізації права на податкову вигоду. Особи, які недобросовісно виконують свої податкові обов'язки, не можуть мати тотожний обсяг прав, яким наділені добросовісні платники.

Про недобросовісність платника може свідчити ситуація, при якій за допомогою інструментів, що використовуються у цивільно-правових відносинах, створюються схеми незаконного ухилення від сплати податків, що може призвести до порушення публічних інтересів у сфері оподаткування та до порушення прав і свобод інших платників. А тому оцінка добросовісності платника передбачає аналіз здійснених ним господарських операцій, які повинні не лише формально відповідати законодавству, але й не суперечити загальній забороні зловживання правами платника.

Як вбачається з установлених судами обставин справи, Товариство сформувало валові витрати та податковий кредит за операціями з придбання у ТОВ «Дизсервіс-Луганськ» нафтопродуктів. При цьому суди визнали належним документальним підтвердженням фактичного виконання цих операцій подані платником видаткові накладні, податкові накладні та рахунки-фактури.

Втім з огляду на доводи податкового органу, якими вона мотивує правомірність оспорюваних донарахувань, щодо відсутності у названого постачальника об'єктивних умов для виконання розглядуваних операцій (основних фондів, транспортних засобів, трудових ресурсів тощо) наведені документи не є достатніми для підтвердження як наявності активу у цього постачальника, так і його фактичного руху на шляху до платника податків-набувача.

Доказів залучення учасниками спірних операцій третіх осіб до виконання поставок, а також вчинення об'єктивно необхідних дій у процесі поставки продукції позивачеві (як-от транспортування товару, його зберігання, сертифікацїі та оплати) Товариством не представлено ані під час податкової перевірки, ані у ході розгляду даної справи в суді.

Слід зазначити, що зберігання, транспортування та облік нафтопродуктів має свої особливості в залежності від типу транспорту, яким вони транспортувались.

Відповідно до пункту 5.2.3 пункту 5.2 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155, під час надходження залізничних цистерн вантажоодержувач до приймання нафти або нафтопродукту має перевірити: відповідність фактичного номера і типу залізничної цистерни номеру і типу, зазначених у накладній; технічний стан залізничної цистерни на наявність механічних ушкоджень (ум'ятин, тріщин), справність зливних пристроїв. У разі виявлення несправності цистерни, через яку можлива втрата вантажу, слід вимагати від адміністрації залізничної станції перевірки маси вантажу в цистерні, а в разі встановлення нестачі - складання технічного акта за встановленою формою; наявність і цілісність пломб запірно-пломбувальних пристроїв (далі - ЗПП) і відбитків на них, відповідність відбитків на пломбах відбиткам, які зазначено у перевізних документах.

З прибуттям нафтопродуктів до вантажоодержувача в автоцистерні перевіряється наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об'єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об'єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою N 1-ТТН (нафтопродукт) (далі ТТН) (додаток 3), відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту, зазначених у ТТН і паспорті якості на відвантажений нафтопродукт. Відповідність густини нафтопродукту під час відвантаження та приймання визначається після її приведення до температури 20°C відповідно до ГОСТ 3900 (підпункт 5.4.1 цієї Інструкції).

Згідно з абзацом 3 підпункту 7.3.7 пункту 7.3 Інструкції на кожну завантажену цистерну, групу цистерн або маршрут оформляються залізнична накладна, дорожня відомість, її корінець і квитанція про приймання вантажу. До накладної додаються паспорт якості нафти або нафтопродукту, копія сертифіката відповідності або свідоцтво про визнання іноземного сертифіката (якщо продукт підлягає обов'язковій сертифікації в Україні), у накладній зазначається номер аварійної картки згідно з Правилами безпеки та порядку ліквідації наслідків аварійних ситуацій з небезпечними вантажами при перевезенні їх залізничним транспортом, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 16.10. 2000 N 567, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 23.11.2000 за № 857/5078 (далі - Правила безпеки).

Підпунктом 7.5.6 пункту 7.5 встановлено, що відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

Кількість нафти і нафтопродуктів, що приймаються для зберігання під час надходження їх залізничним транспортом, визначається на підставі актів приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою N 5-НП, а під час надходження автомобільним транспортом - на підставі ТТН. У разі відсутності нестач понад норми природних втрат допускається оформлення приймання нафтопродуктів за кількістю актами інших форм з використанням автоматичних систем оброблення інформації (пункт 14.6 Інструкції).

З урахуванням наведених законодавчих вимог за відсутності доказів вчинення відповідних дій у процесі виконання спірних операцій висновок судів попередніх інстанцій щодо реального факту поставки ТОВ «Дизсервіс-Луганськ» товару позивачеві є необґрунтованим.

З огляду на невиконання платником умов щодо підтвердженості фактичних господарських відносин із задекларованим постачальником в отриманні податкової вигоди, на яку претендує платник, має бути відмовлено.

В частині відмови у задоволенні позову прийняті у справі судові акти учасниками провадження не оскаржуються, у зв'язку з чим підстави для надання правового аналізу висновкам судів у відповідній частині відсутні.

З урахуванням викладеного Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне змінити оскаржувані судові акти та відмовити в задоволенні відповідної частини позовних вимог.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу державної податкової інспекції у Київському районі м. Донецька Донецької області Державної податкової служби задовольнити.

2. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20.01.2012 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.03.2012 у справі № 2а/0570/21991/2011 змінити в частині визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 04.08.2011 № /18934/10/23-313 та від 04.08.2011 № /18400/10/23-313.

У цій частині позову відмовити.

3. В решті постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20.01.2012 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.03.2012 у справі № 2а/0570/21991/2011 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько