Справа № 819/374/15-а
Суддя: Осташ А. В.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/374/15-a

27 березня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючого судді Осташа А.В. при секретарі судового засідання Субтельній Л.О.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідачів - Свачій М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до суб'єкта владних повноважень - прокурора Тернопільської області старшого радника юстиції Гулкевича Юрія Дмитровича

та прокуратури Тернопільської області

про визнання бездіяльності незаконною, скасування наказів та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач або ОСОБА_1) із адміністративним позовом до прокурора Тернопільської області старшого радника юстиції Гулкевича Юрія Дмитровича (надалі по тексту - відповідач 1, прокурор області) та прокуратури Тернопільської області (надалі по тексту - відповідач 2) в якому, з врахуванням зміненого предмету позову, просить визнати протиправною бездіяльність прокурора Тернопільської області старшого радника юстиції Гулкевича Юрія Дмитровича в частині ненадання ОСОБА_1 пропозицій 31 січня 2015 року щодо її переведення на рівноцінні посади в новостворений відділ організаційного та кадрового забезпечення одночасно з повідомленням про вивільнення, зобов'язати прокурора Тернопільської області вчинити дії, визначені статтями 42, 49-2 КЗпП України, а саме: запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну посаду у новоствореному відділі організаційного та кадрового забезпечення за наступними посадами: начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, заступника начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, старшого прокурора відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, та просить скасувати накази прокуратури Тернопільської області: №128-к від 14 лютого 2015 року "Про призначення на посаду начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_5", №87-к від 02 лютого 2015 року "Про призначення на посаду заступника начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_6, №134-к від 17 лютого 2015 року "Про призначення на посаду старшого прокурора відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_7".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прокурор Тернопільської області Гулкевич Ю.Д. 31 січня 2015 року підписав та вручив працівникам відділу роботи з кадрами та організаційно-контрольного відділу попередження про вивільнення. На думку позивача, при попередженні працівників про подальше вивільнення прокурором області Гулкевичем Ю.Д. грубо порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України в частині того, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а також того, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Позивач стверджує, що з попередженням ознайомилася 31 січня 2015 року, у ньому їй не було запропоновано жодної з вакантних на той час посад у новоутвореному відділі організаційного та кадрового забезпечення, а також в усній формі прокурор області жодної вакантної посади не пропонував.

ОСОБА_1 вважає незаконною бездіяльність прокурора Тернопільської області щодо не пропонування їй вакантних посад, оскільки вважає, що крім обов'язку передбаченого ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, прокурор області зобов'язаний був це зробити відповідно до ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року (який діє на даний час) прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя та інші прокурори (на правах обласних): призначають на посади і звільняють працівників, крім тих, яких призначає Генеральний прокурор України, а також за погодженням з Генеральним прокурором України вносять зміни до встановлених штатів підлеглих їм прокуратур в межах затвердженої чисельності і фонду заробітної плати.

З врахуванням викладеного, позивач вважає, що пропозиція про заміщення вакантної посади повинна надходити від прокурора області, оскільки ніхто окрім нього, не наділений правом призначення і звільнення з посад.

Враховуючи те, що із переліку всіх посад, які вводяться в штат прокуратури Тернопільської області в новоутвореному відділі організаційного та кадрового забезпечення, позивач вважає рівнозначними (займаній нею посаді) наступні посади: начальника відділу, заступника начальника відділу або старшого прокурора відділу. І на підставі цього, просить зобов'язати прокурора Тернопільської області запропонувати їй саме ці посади.

Крім того, враховуючи те, що на час розгляду справи в суді, вищезазначені посади є зайнятими, ОСОБА_1 просить скасувати накази прокуратури Тернопільської області, якими на ці посади призначено інших працівників, оскільки вважає, що відновлення її прав неможливе без скасування наказів про призначення на посади в новостворений відділ третіх осіб, так як такі прийняті в зв'язку із вчиненою бездіяльністю відповідача №1, що потягло за собою порушення її законних прав та інтересів.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з мотивів викладених в адміністративному позові та додаткових доводах, долучених до справи. Додатково пояснили, що на їх думку така бездіяльність зі сторони прокурора області є умисною та є наслідком особистих неприязних відносин, які склалися між ОСОБА_1 та Гулкевичем Ю.Д., у зв'язку з невиконання нею незаконних вказівок прокурора області.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, мотиви виклала в письмових запереченнях та усних поясненнях наданих в судовому засіданні.

Заперечення представника відповідачів 1 та 2 базуються на тому, що позивачка з попередженням про вивільнення 31 січня 2015 року ознайомилась, проте від підпису та отримання попередження відмовилася.

Крім того, представ відповідачів вважає, що позивачці, яка на момент отримання попередження про вивільнення обіймала посаду начальника кадрового підрозділу, було достовірно відомо про всі вакантні посади, наявні в органах прокуратури області станом на 31 січня 2015 року, в тому числі створені відповідно до наказу Генерального прокурора України № 6ш від 30 січня 2015 року, проте ОСОБА_1 правом подати рапорт на ім'я прокурора області про призначення її на вакантну посаду не скористалася, а натомість в день попередження про вивільнення, нею подано рапорт на ім'я прокурора області про надання невикористаних частин щорічної відпустки тривалістю 26 календарних днів з 2 лютого 2015 року. Наказом прокурора області № 86-к від 31 січня 2015 року ОСОБА_1 надано відпустку тривалістю 26 календарних днів з 2 по 27 лютого 2015 року. Надалі, перебуваючи у щорічній відпустці, позивачкою 26 лютого 2015 року на ім'я прокурора Тернопільської області подано рапорт про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 2 березня 2015 року. Наказом прокурора області № 157-к від 27 лютого 2015 року начальнику відділу роботи з кадрами прокуратури області ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 2 березня 2015 року по 2 серпня 2016 року включно.

Представник прокурора області та прокуратури Тернопільської області стверджує, що нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини щодо строку запропонування особі іншої посади у разі попередження про вивільнення, а тому керівник установи зобов'язаний пропонувати такій особі вакантні посади впродовж двох місяців з дня попередження про її вивільнення до остаточного прийняття рішення, а тому ОСОБА_1 05 березня 2015 року було запропоновано наявні вакантні посади в органах прокуратури області, проте згоди чи відмови обійняти одну з посад на даний час від неї не надійшло.

Необгрунтованими та безпідставними, вважає представник відповідачів, вимоги про скасування наказів прокурора Тернопільської області про призначення третіх осіб по справі на посади у новоствореному відділі організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, оскільки цими рішеннями прокурора області права, свободи та інтереси позивачки не порушено.

Представник прокурора та прокуратури Тернопільської області зазначає, що твердження позивачки про порушення відповідачами вимог статті 42 КЗпП України є безпідставним, оскільки вважає, що до спірних правовідносин ця норма права не може бути застосована так як фактично не відбулося скорочення чисельності, а також зазначила, що вимоги ст.42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у даному випадку не підлягають до застосуванню, тому, що питання про звільнення ОСОБА_1 не вирішувалося.

Також представник відповідачів зазначила, що не підлягають до задоволення вимоги про зобов'язання прокурора запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну посаду у новоствореному відділі, оскільки в такому випадку суд буде перебирати на себе повноваження органу по працевлаштуванню, вийшовши за межі своїх повноважень.

Враховуючи вищенаведені доводи, представник відповідачів просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Треті особи без заявлення самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 в судове засідання не з'явилися, проте надіслали письмові заперечення, в яких просили розгляд справи проводити без їх участі, а також просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині, що стосуються їх інтересів, а саме: в частині скасування наказів прокуратури Тернопільської області №128-к від 14 лютого 2015 року "Про призначення на посаду начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_5", №87-к від 02 лютого 2015 року "Про призначення на посаду заступника начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_6, №134-к від 17 лютого 2015 року "Про призначення на посаду старшого прокурора відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_7П.". Треті особи в своїх запереченнях зазначили, що оскаржувані накази прокуратури Тернопільської області жодним чином не зачіпають законних прав та інтересів позивачки.

Крім пояснень позивача, представника позивача та представника відповідачів 1 і 2, судом досліджено ряд письмових доказів, які подані позивачем та відповідачем.

Заслухавши в судовому пояснення позивача, представників сторін, оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, на підставі чинного законодавства суд вважає, що позов не підлягає до задоволення враховуючи наступне.

ОСОБА_1 згідно наказу №937-к від 15 листопада 2012 року переведено на вакантну посаду начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області, яку позивачка обіймає по даний час.

Відповідно до Наказу Генерального прокурора України №6-ш від 30 січня 2015 року ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Тернопільської області організаційно-контрольний відділ та відділ роботи з кадрами прокуратури області, а їх загальну штатну чисельність 8 одиниць зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати (а.с.16).

Одночасно, відповідно до цього ж наказу, утворено у структурі та штатному розписі прокуратури Тернопільської області відділ організаційного та кадрового забезпечення з штатною чисельністю 8 одиниць, в тому числі:

- начальник відділу - 1

- заступник начальника відділу - 1

- старший прокурор відділу - 3

- головний спеціаліст - 2

- головний спеціаліст з мобілізаційної роботи - 1.

Суд приходить до висновку, що в даному випадку в прокуратурі Тернопільської області відбулася зміна в організації виробництва і праці через зміну істотних умов праці. До таких висновків суд прийшов виходячи з наступного:

Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника. Водночас такі зміни не повинні означати примусу до праці. Така проблема вирішується частиною третьою ст. 32 КЗпП України шляхом покладення на власника обов'язку попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці. Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці. В останньому випадку працівник підлягає звільненню згідно п. 6 ст. 36 КЗпП.

Зміна істотних умов праці без згоди працівника допускається тільки у випадках зміни в організації виробництва і праці. Якщо ж змін в організації виробництва і праці немає, власник не вправі односторонньо змінювати істотні умови праці. У цьому зв'язку надзвичайно актуальним є визначення змін в організації виробництва і праці. Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що зміни в організації виробництва і праці - це запровадження бригадної форми організації праці замість індивідуальної і навпаки, впровадження нової техніки і технології виробництва, освоєння нових методів праці тощо (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Проте, суд вважає, що це роз'яснення далеко не повне і не може стосуватися випадку з позивачкою. Насамперед варто звернути увагу на ту обставину, що термін "зміни в організації виробництва і праці" використовується не тільки в частині третій ст. 32 КЗпП, а й у ст. 40 КЗпП. І використовується він у цій статті в значно ширшому розумінні. Зокрема, скорочення штату або чисельності працівників хоча б на одну штатну одиницю п. 1 ст. 40 КЗпП, безумовно, визнає одним з окремих випадків зміни в організації виробництва і праці.

Суд не погоджується з позицією представника відповідачів викладеною в запереченнях на адміністративний позов, що в прокуратурі Тернопільської області після винесення Наказу Генерального прокурора України №6-ш від 30 січня 2015 року відбулося скорочення штату працівників, оскільки як вбачається із встановлених в судовому засіданні обставин справи, скорочення штату не відбулося, оскільки штатна чисельність 8 одиниць двох ліквідованих відділів зарахована до резерву Генеральної прокуратури України, а у штатному розписі прокуратури Тернопільської області утворено відділ організаційного та кадрового забезпечення з штатною чисельністю 8 одиниць. Тобто, в даному випадку не відбулося скорочення штату або чисельності працівників ні на одну штатну одиницю. Разом з тим, мала місце зміна істотних умов праці. Це підтверджується обставинами встановленими в судовому засіданні, а саме як пояснила в судовому засіданні представник відповідачів, у новоствореному відділі відбулася заміна посад, функціональних обов'язків, а також оплата праці.

На виконання резолюції прокурора області, 31 січня 2015 року відділом роботи з кадрами у письмовій формі попереджено усіх працівників ліквідованих відділів прокуратури області про вивільнення займаних посад упродовж двомісячного терміну. Одночасно, відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України, працівникам запропоновано у відділі роботи з кадрами ознайомитися з переліком вакантних посад в органах прокуратури Тернопільської області.(а.с. 19-26).

Позивачка з попередженням про вивільнення посади також ознайомилась 31 січня 2015 року. Поряд з цим, від підпису та отримання попередження ОСОБА_1 відмовилася, на попередженні зробила відмітку про те, що від підпису на попередженні відмовилася так як вважає, що воно підготовлене з порушенням вимог ст..49-2 КЗпП України (а.с.27).

Як зазначалось вище, позивач обґрунтовує свою позицію тим, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Суд з такою позицією не погоджується, оскільки вважає, що в даному випадку ст..49-2 КЗпП України до застосування не підлягає.

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

З аналізу вищенаведених норм ст..49-2 КПпП України, суд приходить до висновку, що поняття вивільнення в цьому випадку охоплює собою всі випадки звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Натомість як зазначено вище, суд вважає, що в прокуратурі Тернопільської області після винесення Наказу Генерального прокурора України №6-ш від 30 січня 2015 року відбулася зміна в організації виробництва і праці через зміну істотних умов праці, що немає своїм наслідком звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Це підтверджується також і самими попередженнями про вивільнення. Так в даних попередженнях працівників ліквідованих відділів прокуратури Тернопільської області попереджено про вивільнення посади , а не про звільнення з роботи.

Суд також приймає до уваги та враховує при вирішенні даного спору ту обставину, що позивачка, яка на момент отримання попередження про вивільнення обіймала посаду начальника кадрового підрозділу, знала про всі вакантні посади, наявні в органах прокуратури області станом на 31 січня 2015 року, в тому числі створені відповідно до наказу Генерального прокурора України № 6ш від 30 січня 2015 року.

Водночас, ОСОБА_1 правом подати рапорт на ім'я прокурора області про призначення її на вакантну посаду не скористалася. Більше того, в день попередження про вивільнення нею подано рапорт на ім'я прокурора області про надання невикористаних частин щорічної відпустки тривалістю 26 календарних днів з 2 лютого 2015 року. Наказом прокурора області № 86-к від 31 січня 2015 року ОСОБА_1 надано відпустку тривалістю 26 календарних днів з 2 по 27 лютого 2015 року.

Надалі, перебуваючи у щорічній відпустці, позивачкою 26 лютого 2015 року на ім'я прокурора Тернопільської області подано рапорт про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 2 березня 2015 року. Наказом прокурора області № 157-к від 27 лютого 2015 року начальнику відділу роботи з кадрами прокуратури області ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 2 березня 2015 року по 2 серпня 2016 року включно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку обов'язком прокурора Тернопільської області, відповідно до частини третьої ст. 32 КЗпП України, було попереджання працівників ліквідованих відділів за два місяці про зміни в організації виробництва і праці, а у ОСОБА_1 є право вибрати одну із вакантних посад та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, або відмовитися від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці.

Натомість як встановлено в судовому зсіданні позивач не скористалася своїм правом на вибір вакантних посад.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача, викладені в додаткових доводах та усних поясненнях з приводу того, що прокурор області зобов'язаний був запропонувати ОСОБА_1 вакантну посаду відповідно до ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції 1991 року), оскільки даною нормою визначено повноваження прокурорів областей та прирівняних до них, а не встановлено обов'язок щодо пропонування працівникам вакантних посад.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що прокурором Тернопільської області не було допущено протиправної бездіяльності в частині ненадання ОСОБА_1 пропозицій 31 січня 2015 року щодо її переведення на рівноцінні посади в новостворений відділ організаційного та кадрового забезпечення одночасно з повідомленням про вивільнення, а тому позовні вимоги в цій частині суд вважає безпідставними.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку що слід відмовити і в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання прокурора Тернопільської області вчинити дії, визначені статтями 42, 49-2 КЗпП України, а саме: запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну посаду у новоствореному відділі організаційного та кадрового забезпечення за наступними посадами: начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, заступника начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, старшого прокурора відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області.

Щодо позовних вимог в частині скасування наказів прокуратури Тернопільської області: №128-к від 14 лютого 2015 року "Про призначення на посаду начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_5", №87-к від 02 лютого 2015 року "Про призначення на посаду заступника начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_6, №134-к від 17 лютого 2015 року "Про призначення на посаду старшого прокурора відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_7", суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється у разі їх порушення.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

З аналізу ч.1 ст.2 та п.1 ч.1 ст.3 КАС України можна прийти до висновку, що завданням адміністративного судочинства є вирішення публічно-правового спору між сторонами. Рішення суду усуває спірність і в цей спосіб досягається захист прав та інтересів особи. Отже, захист прав - це наслідок вирішення спору, а не завдання суду.

При дослідженні обставин розглядуваної адміністративної справи в частині скасування вищезазначених наказів встановлено, що оскаржувані акти індивідуальної дії жодним чином не впливають на права та інтереси позивача.

При цьому судом не приймаються до уваги доводи позивача та її представника щодо того, що відповідачами порушено вимоги статті 42 КЗпП України є безпідставним, оскільки суд вважає, що до спірних правовідносин ця норма права не може бути застосована так як фактично не відбулося скорочення чисельності та штату. Крім того, суд вважає, що вимоги ст.42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у даному випадку не підлягають до застосуванню, тому, що питання про звільнення ОСОБА_1 не вирішувалося.

Згідно із частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина 2 статті 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, норми законодавства України суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доказів, які б спростовували правомірність дій відповідача позивачем не представлено, а судом таких доказів не здобуто, в зв'язку з чим суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.94 КАС України судових витрат по справі немає.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до прокурора Тернопільської області та прокуратури Тернопільської області про визнання протиправною бездіяльності прокурора Тернопільської області старшого радника юстиції Гулкевича Юрія Дмитровича в частині ненадання ОСОБА_1 пропозицій 31 січня 2015 року щодо її переведення на рівноцінні посади в новостворений відділ організаційного та кадрового забезпечення одночасно з повідомленням про вивільнення, зобов'язання прокурора Тернопільської області вчинити дії, визначені статтями 42, 49-2 КЗпП України, а саме: запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну посаду у новоствореному відділі організаційного та кадрового забезпечення за наступними посадами: начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, заступника начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області, старшого прокурора відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області та скасування наказів прокуратури Тернопільської області: №128-к від 14 лютого 2015 року "Про призначення на посаду начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_5", №87-к від 02 лютого 2015 року "Про призначення на посаду заступника начальника відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_6, №134-к від 17 лютого 2015 року "Про призначення на посаду старшого прокурора відділу організаційного та кадрового забезпечення прокуратури області ОСОБА_7", - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 31 березня 2015 року.

Головуючий суддя Осташ А. В.

копія вірна

Суддя Осташ А. В.