Справа № 2а-692/14 (760/16418/14-а)
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2015р. м. Київ К/800/55839/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_4

на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014року

у справі №760/16418/14-а

за позовом ОСОБА_4

до Управління пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва

про перерахунок пенсії,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва, яким просила визнати незаконними дії відповідача щодо застосування ним під час нарахування/перерахунку пенсій позивача положень Бюджетних законів, а також підзаконних нормативно-правових актів, якими у порушення та розріз встановлених Конституцією і Законами України вимог і норм, визначено розміри пенсій для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до того, ще й значно менші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" для відповідної категорії громадян; визнати бездіяльність відповідача щодо нарахування, перерахунку та виплати ним позивачці недоотриманих сум державної та додаткової пенсій, передбачених статтями 49, 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", протиправною; зобов'язати відповідача зробити нарахування, перерахунок та виплату державної пенсії позивачки відповідно, на підставі, у порядку та розмірах, встановлених Законом №796 у редакції діючих Законів №230/96, №231, та пов'язаними із ним Законами, а саме у розмірі не нижчому 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком, за період, починаючи з 01 січня 2005року і до моменту винесення рішення у цій справі; зобов'язати відповідача зробити нарахування, перерахунок та виплату додаткової пенсії позивачки відповідно, на підставі, у порядку та розмірах, встановлених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції діючих Законів №230/96, №231, та пов'язаними із ним Законами, а саме у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, за період, починаючи з 01 січня 2005 року і до моменту винесення рішення у цій справі; зобов'язати відповідача перераховувати у подальшому позивачці, визначені статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" розміри пенсій, у зв'язку зі збільшенням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для відповідної групи осіб, починаючи з дня встановлення нового розміру, а також вчасно виплачувати належні їй пенсії.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року у справі №760/16418/14-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року, адміністративний позов в частині вимог за період з 01 січня 2005 року по 31 січня 2014 року залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалами судів попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, а також ст.76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», просить вищезазначені ухвали скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

За приписами частини 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень щодо справ, зазначених у пункті 5 частини першої статті 183-2 цього Кодексу, встановлюється 15-денний строк, який обчислюється з дня виявлення суб'єктом владних повноважень підстав для звернення до адміністративного суду. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що позивачем адміністративний позов подано з пропуском строку звернення до адміністративного суду, оскільки вона просить зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату соціальних виплат починаючи з 01 січня 2005року.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 стверджує, що судами неправильно застосовано норми права стосовно строку звернення до суду з позовом. В даному випадку підлягали застосуванню Віденська Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та ст. 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», згідно яких право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи не обмежуються до строком позовної давності. Всупереч вищевказаному суди помилково застосували частину 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

З таким твердження колегія суддів Вищого адміністративного суду України погодитись не може з огляду на наступне.

Застосування до правовідносин в даній справі строку позовної давності, встановленого Віденською Конвенцією про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21.05.1963 року є безпідставними.

Із змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами виник спір з приводу розміру встановлених законодавством виплат категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до якої відноситься позивач, а не з приводу права на відшкодування ядерної шкоди.

Вимоги про нарахування суб'єктом владних повноважень та проведення виплат, встановлених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", є публічно-правовими, а не цивільно-правовими, у зв'язку з чим застосування до таких вимог Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21.05.1963 року є помилковим.

На підставі вищевикладеного судова колегія касаційної інстанції погоджує правову позицію судів та вказує, що залишення без розгляду адміністративного позову в частині позовних вимог за період з 01 січня 2005 року по 31 січня 2014 року відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що судами правозастосування відбулось із дотримання норм діючого законодавства та з повним, достовірним, неупередженим та об'єктивним з'ясуванням обставин справи.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних ухвалах, вони ґрунтуються на вимогах норм процесуального законодавства, підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року у справі №760/16418/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: