Справа № 826/2639/15
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 квітня 2015 року 15:15 № 826/2639/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни
Головного управління юстиції у місті Києві в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни та Головного управління юстиції у місті Києві, в якому просить:

1) визнати протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни щодо відмови у реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 у м. Києві, згідно заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію речових прав від 14.11.2014 р. за реєстровим номером 8964013;

2) скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни про відмову у реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 у м. Києві згідно заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію речових прав від 14.11.2014 р. за реєстровим номером 8964013;

3) зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олену Ікарівну здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 у м. Києві згідно заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію речових прав від 14.11.2014 р. за реєстровим номером 8964013.

В обґрунтування позову зазначається, що відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 08.07.2008 р., яка набрала законної сили, затверджено мирову угоду між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві. За змістом угоди за кожною із зазначених осіб визнано право власності на 1/4 частку у праві власності на житловий будинок.

З огляду на наведене позивач звернувся до реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію прав, однак позивачу було відмовлено з посиланням на те, що згідно поданого техпаспорту, виготовленого 04.01.2008 р., власником будинку є ОСОБА_3 У той же час, позивач зазначає, що технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а відтак реєстратор не мав підстав для відмови у реєстрації прав позивача. При цьому, позивач звертає увагу на те, що технічний паспорт був виготовлений ще до постановлення вищезгаданої ухвали суду.

Позивач також зазначає, що додатково реєстратор послався на те, що фраза «ОСОБА_1 належить 1/4 частина житлового будинку» не дає зрозуміти чи належить на праві власності, чи на праві користування. Тобто, як вказав реєстратор, не визначена природа права. Між тим, як вважає позивач зміст мирової угоди та ухвали суду дають чітке та однозначне розуміння визнаних за мировою угодою прав.

Відносно того, що у спірному рішенні зазначено про наявність самочинного будівництва у вигляді гаражу, позивач зазначає, що це окремий об'єкт і подана державному реєстратору заява його не стосується.

Посилаючись на положення профільного законодавства позивач вважає рішення державного реєстратора протиправним та, враховуючи наявність всіх підстав для здійснення реєстраційних дій, просить позов задовольнити, зобов'язавши при цьому реєстраційну службу вчинити дії по реєстрації прав позивача.

Відповідач-1 (державний реєстратор) в судове засідання не з'явився, доказів поважності причин неприбуття не надав, у зв'язку з чим ухвалено розглядати справу за відсутності державного реєстратора на підставі наявних матеріалів справи.

Відповідач-2, подавши письмові заперечення проти позову (а.с. 21), зазначив по суті, що рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не має, оскільки наявні у наданій під час звернення до реєстраційної служби ухвалі суду формулювання не дають змоги встановити чи належить на праві власності, чи належить на праві користування частка житлового будинку. Крім того, реєстраційна служба зазначила про наявність самовільного будівництва - гаражу під літерою «Г».

У судовому засіданні 25.03.2015 р. на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши пояснення присутніх осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Згідно з договором від 09.09.1996 р., укладеним на Київській універсальній біржі з ОСОБА_3, ОСОБА_3 придбала будинок АДРЕСА_1 у м. Києві. Договір зареєстрований в БТІ.

08 липня 2008 року в рамках врегулювання спору у цивільній справі про визначення часток у праві власності на будинок, яка розглядалася Подільським районним судом м. Києва, між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в порядку ст. 175 ЦК України укладено мирову угоду про добровільне врегулювання спору наступним чином:

- визначити частки ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві,

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві,

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві,

- визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві.

У взаємозв'язку з наведеним слід додати, що 08 липня 2008 року Подільським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, в якій судом зазначено, що у провадженні суду знаходить справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинку.

В ухвалі суду зазначається, що в судовому засіданні сторони прийшли до мирової угоди, яку просять визнати на умовах, що сторони визначають і визнають частки кожного із співвласників у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві в розмірі по 1/4 кожному.

У зв'язку з цим судом ухвалено визнати мирову угоду на наступних умовах: сторони визначають і визнають частки кожного із співвласників у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві в розмірі 1/4 кожному а саме: ОСОБА_1 належить 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Києві, ОСОБА_3 належить 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Києві, ОСОБА_5 належить 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Києві, ОСОБА_4 належить 1/4 частина житлового будинку.

Копія ухвали Подільським районним судом м. Києва разом із залученою до неї мировою угодою, засвідчена цим судом, досліджені під час розгляду справи.

Згідно відмітки суду на копії вказаної ухвали, яка наявна в матеріалах реєстраційної служби, а також додана до матеріалів даної адміністративної справи, ухвала набрала законної сили.

Між тим, як вбачається з копії картки прийому заяви № 17216185, позивачем до реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві подано 14.11.2014 р. заяву № 8964013 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) відповідно до якої: вид реєстрації - виникнення; форма власності - приватна; тип об'єкта - житловий будинок; місцезнаходження об'єкту - АДРЕСА_1

У графі заяви «вид спільної власності», де деталізується вид спільної власності за категоріями «спільна власність», «спільна часткова», - позначки про реєстрацію прав за певним видом спільної власності - відсутні.

Разом із заявою, крім іншого, подано технічний паспорт від 04.01.2008 р., ухвала суду від 08.07.2008 р. Подільського районного суду м. Києва.

20.11.2014 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві Рябоконь Оленою Ікарівною прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 17359964, яке є предметом оскарження у даній справі.

З рішення вбачається, що державний реєстратор розглянув заяву, яку подав позивач для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, та документи, подані для проведення державної реєстрації прав, та встановив, що подані документи не відповідають встановленим вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Згідно із цим рішенням вирішено відмовити у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований м Київ, АДРЕСА_1 за суб'єктом: ОСОБА_1. Рішення прийнято на підставі п. 4. ч. 1. ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав, що їх посвідчують.

Рішення мотивовано тим, що згідно технічного паспорту від 04.01.2008 р. зазначено, що власником всього житлового будинку є ОСОБА_3, тобто за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на весь житловий будинок.

Зазначено в оскаржуваному рішенні, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.07.2008 р. визнають мирову угоду по якій тільки визначають частки кожного із співвласників. Фраза ОСОБА_1 належить 1/4 частина житлового будинку не дає зрозуміти чи належить на праві власності, чи належить на праві користування 1/4 частина житлового будинку. Тобто, не визначена природа права.

Крім того, вказується, що в технічному паспорті наявна примітка про самовільне будівництво гаража літ. «Г».

Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним спір по суті та оцінюючи спірне рішення з точки зору його відповідності нормі Закону, на підставі якої прийнято спірне рішення, суд зазначає наступне.

Так, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно із ч. 1 ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону, нерухоме майно, це земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 4 статті 15 цього Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 зазначеного Закону заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (ч. 3 ст. 16 Закону).

Частиною 7 ст. 16 Закону передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Форма і вимоги до заповнення заяв та запитів, що подаються до органу державної реєстрації прав, а також форма і вимоги до оформлення рішень, що приймаються у зв'язку з проведенням державної реєстрації прав, взяттям на облік безхазяйного нерухомого майна та наданням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) установлюються відповідно до законодавства (ч. 14 ст. 15 Закону).

Наказом Міністерства юстиції від 17.04.2012 N 595/5 "Про впорядкування відносин, пов'язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зареєстрованим в Міністерстві юстиції 20.04.2012 за N 590/20903, затверджено форму заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), додатка до заяви та вимоги до заповнення заяв у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Між тим, документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст. 17 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 19 зазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Слід додати, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 9 Закону передбачено, що державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Водночас, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Частиною 2 ст. 24 Закону встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

У взаємозв'язку з наведеним слід додати, що згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

При цьому, відповідно до статей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

З наведеного у сукупності вбачається, що у разі, якщо частка співвласника у спільній власності визначена, то такий співвласник має право подати як самостійно заяву про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, так і спільно з іншими співвласниками заяву про державну реєстрацію прав щодо спільної власності.

У випадку, коли співвласником подається заява про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, державна реєстрація прав проводиться виключно щодо відповідної частки, тобто запис до Державного реєстру прав вноситься щодо частки у праві спільної часткової власності

Слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

В даному випадку, враховуючи наведене та надаючи правову оцінку встановленим судом обставинам в контексті наведених вище вимог законодавства, слід зазначити, що за формою заяви про державну реєстрацію прав (щодо права власності) передбачено у разі реєстрації прав на об'єкт, який належить на праві спільної власності, визначення, крім іншого, виду спільної власності - або спільної сумісної, або спільної часткової, тобто по суті визначення того, що заявник просить зареєструвати, зокрема, частку у спільній частковій власності.

У той же час, як вбачається із змісту заяви позивача про державну реєстрацію прав, позивачем заявлено про реєстрацію прав на житловий будинок, однак, враховуючи зміст ухвали суду та мирової угоди, - без визначення щодо реєстрації заявлених прав на будинок у певній частці та за видом спільної власності - щодо реєстрації спільної часткової власності.

Тобто, виходячи із змісту заяви позивача, ним по суті заявлено про реєстрацію прав на весь будинок та не визначено про реєстрацію прав саме на його частку у спільній частковій власності.

По суті, як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, під час прийняття спірного рішення таким же чином розцінено зміст заяви позивача і державним реєстратором, який у спірному рішенні зазначив про подання заяви про реєстрацію прав на житловий будинок за суб'єктом: ОСОБА_1.

Відтак, з наведеного вбачається, що подані позивачем документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав (у заяві щодо реєстрації прав на будинок) документам, що їх посвідчують (ухвала суду, мирова угода щодо визнання за позивачем права на 1/4 частину у спільній частковій власності).

Встановлення відповідно до положень ч. 4 ст. 11 КАС України вже лише цих обставин само по собі виключає можливість реєстрації прав на підставі вказаної заяви незалежно від інших підстав для відмови, вказує на відсутність підстав для реєстрації прав та, відповідно, вказує на наявність підстав для відмови у реєстрації заявлених прав на підставі п. 4 ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону, що у свою чергу не зумовлює необхідності дослідження інших обставин відмови у реєстрації.

Саме на це положення Закону послався державний реєстратор в оскаржуваному рішенні, що вказує на те, що рішення прийнято на підставі закону.

Що стосується доводів позивача відносно належності йому права на 1/4 частку у праві спільної часткової власності, слід зазначити, що враховуючи вищезазначені висновки суду, наведені обставини щодо належності йому у частці спільної часткової власності та інші наведені позивачем доводи, зокрема, щодо змісту технічного паспорту, щодо невірності оцінки державним реєстратором змісту ухвали суду та мирової угоди, не спростовують наявності обставин, які виключають проведення державної реєстрації прав, встановлених вище судом, а отже не впливають на висновок суду щодо наявності підстав для відмови у державній реєстрації з наведених вище підстав. Тобто, наведені позивачем доводи та надані матеріали на їх підтвердження не спростовують наведених вище висновків суду та не доводять зворотного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного у сукупності суд в даному випадку приходить до висновку, що спірне рішення ґрунтується на положеннях п. 4 ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону, є правомірним, у зв'язку з чим підстав для його скасування, визнання протиправними дій державного реєстратора щодо його прийняття та для зобов'язання вчинити визначені у позові дії - відсутні, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись вимогами статей 11, 69-71, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя О.А. Кармазін