Справа № 2а-113/53/12
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2015р. м. Київ К/800/21378/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Амєліна С.Є.,
Ліпського Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Ленінського районного центру зайнятості Автономної Республіки Крим

на постанову Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим суду від 07 вересня 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі Автономної Республіки Крим (далі - УПФУ в Ленінському районі АР Крим), Ленінського районного центру зайнятості Автономної Республіки Крим (далі - Ленінський районний центр зайнятості АР Крим), третя особа - Комунальне підприємство «Ленком» (далі - КП «Ленком»), про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та визнання періоду роботи страховим стажем,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з адміністративним позовом про зобов'язання перерахувати допомогу по безробіттю. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що у лютому 2012 року її звільнено з КП «Ленком» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України через скорочення штату працівників. З 02 березня 2012 року позивач зареєстрована у Ленінському районному центрі зайнятості і їй призначено допомогу по безробіттю відповідно до Закону України від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон №1533-ІІІ). Проте, у зв'язку з відсутністю сплати страхових внесків підприємством, на якому вона працювала у квітні-грудні 2012 року за даними УПФУ в Ленінському районі АР Крим, відповідач виплачує цю допомогу не врахувавши до страхового стажу вказаний період роботи. Вважаючи дії відповідачів неправомірними, просила суд зобов'язати відповідачів зарахувати періоди роботи на посаді бухгалтера 2-ї категорії з 07 липня 2009 року по 01 лютого 2012 року до страхового стажу, визнати вказаний період страховим стажем та зобов'язати Ленінський районний центр зайнятості АР Крим провести перерахунок допомоги по безробіттю.

Постановою Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 07 вересня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2013 року, позов задоволено частково. Визнано дії відповідачів щодо відмови зарахувати період роботи ОСОБА_4 з 07 липня 2009 року по 07 лютого 2012 року в КП «Ленком»на посаді бухгалтера 2-ї категорії до страхового стажу протиправними. Зобов'язано Ленінський районний центр зайнятості в АР Крим, УПФУ в Ленінському районі АР Крим зарахувати період роботи ОСОБА_4 з 07 липня 2009 року по 01 лютого 2012 року в КП «Ленком» на посаді бухгалтера 2-ї категорії до страхового стажу. Зобов'язано Ленінський центр зайнятості АР Крим здійснити, починаючи з 02 березня 2012 року ОСОБА_4 перерахунок допомоги по безробіттю у відповідності до вимог пункту 2.1 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 грудня 2000 року № 307 та провести її виплату. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач порушує питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, зокрема положень статті 1 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV). Вказує, що апеляційний суд дав неправильну оцінку обставинам у справі, оскільки тільки надходження страхових внесків для нарахування допомоги на випадок безробіття до територіального органу Пенсійного фонду та їх офіційна фіксація у базі даних є підставою для зарахування періодів роботи до страхового стажу.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з липня 2009 року ОСОБА_4 працювала у КП «Ленком та з 02 лютого 2012 року звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням штату відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

З 02 березня 2012 року позивач зареєстрована у Ленінському районному центрі зайнятості в АР Крим як безробітна і їй призначено виплату допомоги, передбачену пунктом 2 статті 22 Закону №1533-ІІІ. Проте, розмір допомоги по безробіттю відповідач обчислив без зарахування до страхового стажу позивача періодів її роботи у КП «Ленком», за які підприємство у 2011-2012 роках не сплатило єдиний страховий внесок.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом №1533-ІІІ, за умовами пункту 1 статті 1 якого загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Частиною 1 статті 4 цього закону встановлено, що страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи - підприємці.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи - це, зокрема, наймані працівники та особи, які виконують роботи (надають послуги) згідно з цивільно-правовими договорами тощо (пункт 1 статті 6 Закону №1533-ІІІ).

Одним із видів такого забезпечення є допомога по безробіттю, на отримання якої, за умовами частини 1 статті 22 Закону №1533-ІІІ, мають право залежно від страхового стажу застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески.

Частиною 1 статті 21 Закону №1533-ІІІ встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Отже, страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем.

За змістом пункту 14 частини 1 статті 1 Закону № 1533-III страхові внески це кошти відрахувань на страхування на випадок безробіття, сплачені згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», кошти єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, спрямовані на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття відповідно до пропорцій, визначених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Статтею 4 цього Закону встановлено перелік осіб, які є платниками єдиного внеску це, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний пред'являти на вимогу застрахованої особи, на користь якої він сплачує єдиний внесок, повідомлення про взяття на облік як платника єдиного внеску та надавати інформацію про сплату єдиного внеску, в тому числі у письмовій формі.

З цим правом кореспондується обов'язок такого платника своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI), який підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статті 9 Закону № 2464-V).

При цьому, у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина 11 статті 9 Закону № 2464-VI)

Адміністративну відповідальність за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску несуть посадові особи платників єдиного внеску (частина 1 статті 26 Закону № 2464-VI).

Пенсійний фонд України є органом, який уповноважений відповідно до цього Закону вести облік платників єдиного внеску, забезпечувати збір та ведення обліку страхових коштів, контролювати повноту та своєчасність їх сплати, вести Державний реєстр загальнообов'язкового державного соціального страхування та виконувати інші функції, передбачені законом (стаття 1 Закону № 2464-VI).

Виходячи зі змісту наведених норм, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи, підлягають обов'язковій сплаті і є гарантією матеріального забезпечення особи на випадок її безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин. Відповідальність за порушення умов та порядку сплати таких внесків покладено на платника єдиного внеску та його посадових осіб.

При цьому, особи, які сплачують такі внески через роботодавця, без сприяння державних органів позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність такої сплати, що, фактично, у випадку неповної чи несвоєчасної сплати, означатиме порушення їх прав на отримання соціальних гарантій.

Як встановлено апеляційним судом, під час роботи ОСОБА_4 у КП «Ленком» з липня 2009 по лютий 2012 рік, з її заробітної плати роботодавцем відраховувались страхові внески в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи. Проте, ці внески у 2011 - 2012 роках роботодавець своєчасно в установленому порядку до бюджету не перерахував.

Механізм державного соціального страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав.

Відомості про те, що Пенсійний Фонд України у вказаний період вживав заходів на усунення порушень з боку КП «Ленком» з приводу несплати підприємством страхових внесків з квітня 2011 року по лютий 2012 рік в матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність контролю з боку уповноваженого органу, який в силу своїх повноважень був зобов'язаний вжити відповідних заходів щодо усунення порушень з боку роботодавця.

Отже, позивач не може бути позбавлена права на отримання соціальних гарантій через те, що орган, відповідальний за повноту та своєчасність сплати страхових внесків своєчасно не вжив дієвих заходів, що призвело до порушення гарантованого державою права на отримання позивачем допомоги по безробіттю.

А відтак, несплата підприємством страхових внесків, які роботодавець попередньо відрахував із заробітної плати працівника, не може бути підставою для позбавлення його права на отримання соціальних гарантій, оскільки це призведе до порушення принципу рівності особи перед законом.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про неправомірність дій суб'єктів владних повноважень та правильно задовольнили позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального законодавства, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору. Підстав для скасування ухвалених рішень колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Ленінського районного центру зайнятості Автономної Республіки Крим залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим суду від 07 вересня 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
С.Є. Амєлін
Д.В. Ліпський