Справа № 817/3895/14
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3895/14

02 березня 2015 року 17год. 35хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Довгалюк І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
доКостопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Костопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - Костопільська ОДПІ) відповідно до якого просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 23.08.2013 року № та №.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні надали пояснення аналогічні позовній заяві, зокрема пояснили суду, що висновки податкового органу викладені в акті документальної планової виїзної перевірки №191/17-47/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають фактичними обставинами справи. Крім того, вказали на безпідставність твердження податкового органу про завищення позивачем витрат в сумі 25229,00 грн. за рахунок віднесення до таких витрат вартості дизельного пального, використаного на подачу транспортного засобу до пункту завантаження, оскільки відповідно до чинного законодавства подача автомобільного транспорту в пункт завантаження є прямим обов'язком перевізника під час виконання договору перевезення. Також зазначили, що орендна плата в сумі 162800,00 грн. правомірно включена до складу витрат за 2012 рік відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України. Вказали, що перевіркою не встановлено фактів включення ОСОБА_3 до податкового кредиту операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей, не підтверджених належним чином оформленими первинними та документами бухгалтерського і податкового обліку позивача. Просили позов задовольнити повністю.

Відповідач - Костопільська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Рівненській області позов не визнав, про що подав письмові заперечення. Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні поданим запереченням, зокрема пояснила суду, що проведеною перевіркою встановлено завищення ОСОБА_3 податкового кредиту на суму 48850,01 грн., оскільки позивачем до перевірки не надано документального підтвердження використання придбаних автомобілів в його господарській діяльності, як фізичною особою - підприємцем, а не як громадянином. Пояснила суду, що перевіркою проведено розрахунок використаного пального у відповідності з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року за №43, відповідно до якого за перевіряємий період позивачем фактично використано 225301 літрів пального, проте до витрат віднесено 228402 літрів пального на загальну суму 1827643,00 грн. в результаті чого ОСОБА_3 завищено валові витрати у період що перевірявся на суму 25229,00 грн. Також зазначила, що позивачем безпідставно було віднесено до валових витрат орендну плату за транспортні засоби в сумі 162800,00 грн., оскільки розмір сплаченої орендної сплати становить 62800,00 грн. Просила в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх в сукупності, відповідно до вимог чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу від 09.07.2013 року №56, відповідно до направлення від 22.07.2013 року №46 посадовими особами Костопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, за результатами якої складено акт №191/17-47/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року (а.с.8-18).

З акту перевірки №191/17-47/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року вбачається, що податковий орган дійшов до висновку про порушення ОСОБА_3:

- п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік в сумі 19668,24 грн.;

- п.180.1 ст.180, п.183.3 ст.183, п.193.1 ст.193, п.198.1, п.198.3 ст.198 розділу V, пункту 10 підрозділу 2 розділу ХХ податкового кодексу України, в результаті чого завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 6635,71 грн.;

- п.44.1, п.44.3 ст.44, абзацу першого п.177.10 ст.177 розділу ІV Податкового кодексу України, п.6 ст.128 Господарського кодексу України.

За результатами проведеної перевірки та на підставі акту №191/17-47/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року Костопільською ОДПІ винесено податкові повідомлення - рішення:

- форми «Р» від 23.08.2013 року № відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 24585,30 грн., в тому числі 19668,24 грн. за основним платежем та 4917,06 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (а.с.19);

- форми «Р» від 23.08.2013 року № відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 8294,64 грн., в тому числі 6635,71 грн. за основним платежем та 1658,93 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (а.с.20).

Суд не погоджується з наведеними висновками податкового органу, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що не відповідають дійсним обставинам справи і є передчасними, з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки №191/17-47/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року, податковий орган дійшов до висновку про завищення ОСОБА_3 податкового кредиту на загальну суму 48850,01 грн., оскільки позивачем до перевірки не надано документального підтвердження використання придбаних автомобілів в його господарській діяльності, як фізичною особою - підприємцем, а не як громадянином.

Так, Податковий кодекс України містить наступні нормативні положення щодо порядку формування податкового кредиту та сплати зобов'язань з податку на додану вартість.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються непідтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Судом встановлено, та сторонами не заперечується, що за липень 2011 року ОСОБА_3 до складу податкового кредиту по податку на додану вартість включено придбання напівпричіпу на загальну суму 64000,00 грн., в тому числі ПДВ в сумі 10666,67 грн. Вказаний напівпричіп позивачем отримано відповідно до акту приймання - передачі від 26.05.2011 року, згідно розхідної накладної №66 від 26.05.2011 року та довідки - рахунку КІМ -713289 від 26.05.2011 року.

За серпень 2011 року до складу податкового кредиту по податку на додану вартість позивачем включено придбання сідлового тягача на загальну суму 89200,00 грн., в тому числі ПДВ в сумі 14866,67 грн. згідно податкової накладної приватного підприємства «Автолегіонбуд» №65 від 26.05.2011 року. Вказаний сідельний тягач отримано відповідно до акту приймання - передачі транспортного засобу від 26.05.2011 року, згідно розхідної накладної №65 від 26.05.2011 року та довідки - рахунку КІМ - 713288 від 26.05.2011 року.

В вересні 2011 року до складу податкового кредиту по податку на додану вартість ОСОБА_3 включено придбання сідлового тягача на загальну суму 100900,00 грн., в тому числі ПДВ - 16816,67 грн. згідно податкової накладної приватного підприємства «Автолегіонбуд» №185 від 29.09.2011 року. Вказаний сідельний тягач позивачем отримано відповідно до акту приймання - передачі транспортного засобу від 29.09.2011 року, згідно розхідної накладної №185 від 29.09.2011 року та довідки - рахунку КІМ - 869001 від 29.09.2011 року.

За жовтень 2011 року до складу податкового кредиту по податку на додану вартість позивачем включено придбання напівпричіпа на загальну суму 39000,00 грн., в тому числі ПДВ в сумі 6500,00 грн. згідно податкової накладної приватного підприємства «ВДВ - АВТО» №67 від 30.09.2011 року. Вказаний напівпричіп отримано ОСОБА_3 відповідно до акту приймання - передачі транспортного засобу від 30.09.2011 року, згідно розхідної накладної №67 від 30.09.2011 року та довідки - рахунку КМ - 858993 від 05.10.2011 року.

Вказані транспортні засоби вподальшому було поставлено а облік в органах ДАІ і присвоєно державні номери: ВК 8886 ХХ напівпричіпу, ВК 5781 ВА сідловому тягачу, ВК 7163 АХ сідловому тягачу, ВК 6436 ХХ напівпричіпу. Згідно реєстраційних карток, виданих Костопільським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС в Рівненській області вказані транспортні засоби належать громадянину ОСОБА_3 (а.с.70-71,76-77).

Твердження Костопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області про те, що вказані транспортні засоби не можуть бути основними фондами ФОП ОСОБА_3, тому що вони зареєстровані як на фізичну особу, а не як на фізичну особу - підприємця спростовуються Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388. Порядок передбачає реєстрацію транспортних засобів юридичними особами та фізичними особами. Реєстрація автомобіля на фізичну особу - підприємця вказаним порядком не передбачена.

Згідно зі статтею 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 320 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин визнаються фізичні та юридичні особи. При цьому, правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи - підприємця.

Крім того, використання вказаних транспортних засобів в господарській діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 підтверджується наявними в матеріалах справи: товарно - транспортною накладною серії 01 ААБР №111171 від 17.02.2012 року, актом виконання робіт (послуг) по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №25 від 23.02.2012 року, подорожнім листом №76 від 10.03.2012 року, товарно - транспортною накладною серії ААБП від 14.03.2012 року, товарно - транспортною накладною серії ААБП №111208 від 22.02.2012 року (а.с.94,97,99-100,110-111).

За наведених обставин, суд дійшов до висновку, що твердження податкового органу викладені в запереченнях на адміністративний позов про завищення ОСОБА_3 податкового кредиту на загальну суму 48850,01 грн. є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Поряд з тим, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 15.08.2012 року у справі №2а/1770/2059/2012, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2013 року, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Костопільської ОДПІ № від 11.05.2012 року, відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 61062,61 грн., в тому числі 48850,01 грн. за основним платежем та 12212,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Що стосується тверджень податкового органу викладених в акті перевірки №191/17-47/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року про завищення ОСОБА_3 витрат на господарську діяльність у сумі 25229,00 грн. та завищення податкового кредиту з податку на додану вартість за 2012 рік на суму 6635,71 грн. за рахунок віднесення до них вартості дизельного пального, використаного на подачу транспортних засобів до пункту завантаження, суд зазначає наступне.

Так, порядок здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом на території України регулюється Законом України "Про автомобільний транспорт" та Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за №128/2568.

Відповідно до статті 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Істотними умовами договору є:

- найменування та місцезнаходження сторін;

- найменування та кількість вантажу, його пакування;

- умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження;

- вартість перевезення;

- інші умови, узгоджені сторонами.

Згідно з ст.52 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник зобов'язаний забезпечити виконання умов договору про перевезення вантажу автомобільним транспортом у межах, визначених договором та законодавством.

Як вбачається з п.п.3.5 п.3 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - правила) у договорі встановлюються: термін його дії, обсяги перевезень, умови перевезень (режим роботи по видачі та прийманню вантажу, забезпечення схоронності вантажу, виконання вантажно-розвантажувальних робіт і таке інше), вартість перевезень і порядок розрахунків, порядок визначення раціональних маршрутів, обов'язки сторін, відповідальність тощо.

Відповідно до п.п.3.7 п.3 Правил на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник надає Перевізнику при наявності Договору заявку відповідно до встановленої форми (додаток 4 до Договору).

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що між ОСОБА_3 та замовниками укладались договори про надання транспортно-експедиційних послуг або перевезення вантажів, зокрема: договір №225 від 27.02.2012 року, договір №28-ЦО від 23.03.2012 року, договір №8718 від 04.09.2012 року (а.с.23-24, 26-27, 29-30).

До вказаних договорів замовниками було надано ОСОБА_3 заявки від 25.09.2012 року, від 27.11.2012 року, від 04.09.2012 року (а.с.25, 28, 31).

Згідно договорів №225 від 27.02.2012 року, №28-ЦО від 23.03.2012 року, №8718 від 04.09.2012 року обов'язком перевізника є подання технічно справних транспортних засобів під завантаження в місці та в строки, вказані в заявці.

З огляду на наведене, подача автомобільного транспорту в пункт завантаження вантажу є прямим обов'язком перевізника, а відтак, витрати на пальне, використане на подачу транспортного засобу до пункту завантаження, пов'язані з господарською діяльністю ОСОБА_3

Що стосується тверджень податкового органу викладених в акті перевірки №191/17-47/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року щодо безпідставного включення ОСОБА_3 до складу витрат неоплаченої суми орендної плати за транспортні засоби в розмірі 100000,00 грн., суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 було укладено договори оренди (найму) транспортних засобів від 05.04.2011 року та від 22.10.2012 року. Також, між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 укладався договір оренди (найму) транспортного засобу від 05.04.2011 року (а.с.32-38).

На виконання умов вказаних договорів було складено акти виконання робіт №15 від 27.12.2012 року, відповідно до якого загальна вартість робіт (послуг) без ПДВ становить 2000,00 грн., №16 від 31.12.2012 року, відповідно до якого загальна вартість робіт (послуг) без ПДВ становить 80400,00 грн. та №53 від 31.12.2012 року, відповідно до якого загальна вартість робіт (послуг) без ПДВ становить 80400,00 грн. (а.с.35-36, 39).

Матеріалами справи встановлено, та не заперечується сторонами, що сума фактично сплаченої ОСОБА_3 орендної плати за транспортні засоби становить 62800,00 грн.

Так, відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій формі, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з абз.1 пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку та витрати банківських установ.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Згідно з п.п.164.3 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Як вбачається з п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При цьому, суд зазначає, що Податковий кодекс України не передбачає формування витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, при умові їх повної сплати.

За наведених обставин, суд дійшов до висновку, що твердження податкового органу щодо безпідставного включення ОСОБА_3 до складу витрат неоплаченої суми орендної плати за транспортні засоби в розмірі 100000,00 грн. є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення і не довів правомірність прийнятого ним рішення.

Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає, що винесені відповідачем оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 23.08.2013 року № зі сплати грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 24585,30 грн., в тому числі 19668,24 грн. за основним платежем та 4917,06 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та від 23.08.2013 року № зі сплати грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 8294,64 грн., в тому числі 6635,71 грн. за основним платежем та 1658,93 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями є протиправними, а відтак підлягають скасуванню.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Розмір компенсації витрат на правову допомогу, відповідно до поданого представником позивача розрахунку, відповідає вимогам статті 3 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року №4191-VI, а відтак підлягає присудженню на користь ОСОБА_3 (а.с.208).

Таким чином, понесені позивачем судові витрати по справі згідно ч.1 ст.94 КАС України стягуються на його користь з Державного бюджету України у загальному розмірі 187,50 грн. та 4400,00 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 23.08.2013 року № зі сплати грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 24585,30 грн., в тому числі 19668,24 грн. за основним платежем та 4917,06 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 23.08.2013 року № зі сплати грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 8294,64 грн., в тому числі 6635,71 грн. за основним платежем та 1658,93 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 182,70 грн. сплачений відповідно до платіжного доручення від 04.12.2014 року №61.

Присудити на користь позивача - ОСОБА_3 із Державного бюджету України витрати на правову допомогу в сумі 4400,00 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Нор У.М.