Справа № 816/65/15-а
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/65/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Петрової Л.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Лисака С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області, Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу у частині, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

12 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування пункту 3 наказу від 30 грудня 2014 року "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції", а саме звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ; поновлення на роботі на посаді начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 17 березня 2015 року /а.с. 145/).

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що доводи відповідача про скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях і жодним чином не підтверджені належними і допустимими доказами. Зауважував, що посилання відповідача у наказі, що оскаржується, на відкриття кримінального провадження №0000351 за ознаками частини третьої статті 358 Кримінального кодексу України за фактом вимагання та одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС полковником міліції ОСОБА_4 не можуть бути підставою для звільнення ОСОБА_1, оскільки згідно вимог частини другої статті 61 Конституції України відповідальність має виключно індивідуальний характер, тому діяння ОСОБА_4, як керівника органу не може свідчити про порушення службової дисципліни підлеглих йому осіб. В матеріалах службового розслідування не зазначено жодних обставин відносно позивача, що дискредитують звання рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ. Вважає, що відповідачем порушено ряд вимог cтатуту при звільненні позивача, у тому числі, застосовано крайній захід дисциплінарного впливу без врахування обставин, передбачених частиною десятою статті 14 Статуту, та послідовності застосування дисциплінарних стягнень, встановлених статтею 12 Статуту.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року до участі у справі в якості другого відповідача залучено Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області /а.с. 73-76/.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просили суд задовольнити позов.

Представники відповідачів у судове засідання не з'явилися, надіслали суду клопотання про розгляд справи без їх участі /а.с. 99, 138/.

У своїх письмових запереченнях відповідач Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області зазначав, що у ході службового розслідування, здійсненого відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, затвердженого наказом МВС України від 12 березня 2013 року №230, встановлено факт скоєння позивачем вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що є безальтернативною підставою для звільнення згідно пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ /а.с. 34-38/.

У своїх письмових запереченнях відповідач Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області зазначав, що у період часу з 30 грудня 2014 року по теперішній час начальник управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальник відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області ОСОБА_1 звільнений від роботи у зв'язку із хворобою, що підтверджується довідками та листками непрацездатності. За цей час управлінням ДАІ УМВС України в Полтавській області йому нарахована заробітна плата, що підтверджується довідкою про доходи від 04 березня 2015 року №37, однак, з 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 не виплачена премія згідно наказу від 30 грудня 2014 року №1239 (у зв'язку із порушенням дисципліни) /а.с. 138-140/.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи по суті, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за даної явки та наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу в органах внутрішніх справ з серпня 2000 року, що підтверджується даними послужного списка та копією трудової книжки позивача, копії яких залучено до матеріалів справи /а.с. 53-56, 136-137/.

Наказом УМВС від 12 серпня 2011 року №235 о/с ОСОБА_1 призначений на посаду начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області /а.с. 54, зворотній бік/.

27 грудня 2014 УМВС в Полтавській області прийнято наказ "Про призначення та проведення службового розслідування" №971, згідно з яким призначено службове розслідування і визначено склад комісії із його проведення у зв'язку з надходженням інформації про факт відкриття прокуратурою Полтавської області кримінального провадження №0000351, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 грудня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, відносно посадових осіб УДАІ УМВС, з метою встановлення зазначених фактів та з'ясування інших обставин /а.с. 39/.

Позивача ознайомлено із зазначеним наказом 31 грудня 2014 року о 13:00 та надано його копію, про що зроблено запис на зворотній стороні наказу.

Згідно з висновком службового розслідування від 30 грудня 2014 року запропоновано, зокрема, притягнути до дисциплінарної відповідальності начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області ОСОБА_1 /а.с. 41-48/.

30 грудня 2014 року УМВС України в Полтавській області прийнято наказ №1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції", згідно пункту 3 якого за порушення службової дисципліни, що виявилось в недотриманні статті 7, статті 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-VI, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС №155-2012р., начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ /а.с. 50-52/.

Позивача ознайомлено з наказом та вручено копію наказу 31 грудня 2014 року /а.с. 52/.

Не погодившись з вказаним наказом від 30 грудня 2014 року № 1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" у частині пункту 3 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, оскаржив його до суду.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини урегульовані Закон України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ, Закон України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" від 22 лютого 2006 року №3460-ІV , Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію" порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (далі по тексту Положення).

Пунктом 66 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені, зокрема, у Правилах поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС від 22 лютого 2012 року №155, інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому, під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та, власне, органи внутрішніх справ, необхідно розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, як правило, відносяться: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа тощо.

У пункті 66 Положення №114 визначено не окремий вид відповідальності працівника ОВС, а спеціальну підставу для припинення служби, яке відбувається у формі звільнення.

Припинення служби за пунктом 66 Положення є найсуворішою санкцією відповідальності працівника ОВС, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

З огляду на викладене, звільнення за пунктом 66 Положення може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, такий вид припинення служби в органах внутрішніх справ, як звільнення за пунктом 66 Положення є самостійною й спеціальною підставою для звільнення осіб рядового і начальницького складу й факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, повинен бути доведеним.

Відповідної позиції дотримується також Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях (ухвала ВАСУ від 22 січня 2015 року у справі К/800/51867/14, реєстраційний номер 42495811, ухвала ВАСУ від 03 лютого 2015 року у справі К/800/48536/13, реєстраційний номер 42743381).

У висновку службового розслідування від 30 грудня 2014 року та наказі УМВС України в Полтавській області від 3 грудня 2014 року №1239 чітко не визначено, який саме вчинок позивача дискредитує звання рядового і начальницького складу ОВС та які саме порушення службової дисципліни, визначені у статтях 7, 8 Дисциплінарного статуту ОВС України вчинено позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що підставами для звільнення позивача послугували наступні обставини.

Так, 02 грудня 2014 року прокуратурою Полтавської області відкрито кримінальне провадження №0000351 за ознаками частини третьої статті 368 Кримінального кодексу України за фактом вимагання та одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС полковником міліції ОСОБА_4, якому оголошено підозру у вчиненні вказаного злочину та затримано як підозрюваного. На схильність до отримання неправомірної вигоди з боку останнього за піврічний термін його керівництва УДАІ УМВС та сприяння в цьому його заступників підполковника міліції ОСОБА_5, підполковника міліції ОСОБА_6, начальника відділу кадрового забезпечення УДАІ УМВС підполковника міліції ОСОБА_7, начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС майора міліції ОСОБА_1 зазначалося в численних зверненнях та повідомленнях.

Стосовно зазначеної обставини слідчим відділом прокуратури Полтавської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №000351 за ознаками частини третьої статті 368 Кримінального кодексу України щодо одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_4 та іншими працівниками УДАІ УМВС України в Полтавській області.

Однак, як на дату проведення службового розслідування, так і на дату розгляду справи, ОСОБА_1 у межах вказаного кримінального провадження підозра не повідомлялася, про що свідчить лист прокуратури Полтавської області від 10 березня 2015 року №21/2-2281-14 на вимогу суду /а.с. 92/.

Твердження відповідача про те, що на схильність до отримання неправомірної вигоди з боку ОСОБА_4 за піврічний термін його керівництва УДАІ УМВС та сприяння в цьому його заступників, крім інших, майора міліції ОСОБА_1 зазначалося в численних зверненнях та повідомленнях, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, у висновку службового розслідування від 30 грудня 2014 року зазначалося, що з початку призначення ОСОБА_4 і протягом 2014 року на адресу УМВС з МВС України та прокуратури Полтавської області надходили звернення щодо неправомірних дій начальника УДАІ УМВС ОСОБА_4 та керівництва УДАІ УМВС (3 звернення надійшло з МВС України, 3 - з прокуратури), також протягом року проведено 3 перевірки за аналогічними відомостями, викладеними на сайтах у всесвітній мережі Інтернет. За вказаними зверненнями та публікаціями призначені та проведені службові розслідування, до проведення яких залучалися працівники ВВБ в Полтавській області ДВБ МВС України.

У межах проведених службових розслідувань підтвердити викладені факти не виявилося можливим, оскільки в ході неодноразового опитування керівництва підрозділів УДАІ УМВС, особового складу та начальників відділень ДАІ в області, зазначена інформація ними заперечувалася.

Матеріали службових розслідувань щодо неправомірних дій керівного складу УДАІ УМВС від 22 травня 2014 року та від 05 вересня 2014 року відповідно були долучені до матеріалів кримінальних проваджень №0000128, відомості про які внесено до ЄРДР 05 червня 2014 року з правовою кваліфікацією за частиною першою статті 364 Кримінального кодексу України (закрито 30 червня 2014 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України) та №0000237, відомості про які внесено до ЄРДР 05 вересня 2014 року з правовою кваліфікацією за частиною першою статті 365 Кримінального кодексу України (закрито 31 жовтня 2014 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України) /а.с. 46/.

Відповідні обставини, викладені у висновку службового розслідування від 30 грудня 2014 року, підтверджуються наявними у справі матеріалами звернень та службових розслідувань.

З огляду на викладене, звернення та скарги, про наявність яких стверджував відповідач Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області у спірному наказі від 30 грудня 2014 року №1239, були предметом відповідних службових розслідувань, за наслідками яких не виявлено порушень вимог чинного законодавства, і на підставі яких кримінальні провадження були закриті згідно пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, тобто за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

За таких обставин врахування відповідачем зазначених звернень та скарг як підтвердження факту скоєння позивачем вчинку, що дискредитує, є безпідставними.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що сприяння в отриманні неправомірної вигоди є кримінально караною дією (формою співучасті у скоєнні відповідного злочину), що підлягає встановленню за наслідками кримінального провадження і доведення вини особи, і в разі засудження за такий злочин працівник міліції підлягає звільненню з органів внутрішніх справ за підставою, яка визначена пунктом 67 Положення.

Натомість, як встановлено судом вище, позивачу як на час службового розслідування та прийняття спірних наказів, так і станом на момент розгляду справи у суді не було навіть повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого злочину.

У частині другій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Аналогічна за змістом норма зафіксована в ст. 62 Конституції України, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у власних рішеннях дійшов наступних висновків.

У рішенні по справі "Аллене де Рібемон проти Франції" від 10 лютого 1995 року звернуто увагу на те, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Позиція у рішенні по справі "Грабчук проти України" від 21 вересня 2006 року полягала у тому, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставним врахування відповідачем УМВС України в Полтавській області у спірному наказі від 30 грудня 2014 року №1239 тієї обставини, що у зверненнях та повідомленнях зазначалося про сприяння позивача в отриманні неправомірної вигоди з боку начальника УДАІ УМВС ОСОБА_4, оскільки факт такого сприяння міг бути встановлений лише у межах кримінального провадження, до завершення якого відсутні підстави вважати особу винною.

Суд вважає також обґрунтованими доводи позивача про неприпустимість притягнення його до відповідальності за інкриміновані діяння іншої особи, у даному випадку начальника УДАІ УМВС ОСОБА_4, оскільки згідно частини другої статті 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що факт розпочатого кримінального провадження №0000351 за ознаками частини третьої статті 368 Кримінального кодексу України щодо одержання неправомірних вигод працівниками УДАІ УМВС України в Полтавській області по якому станом на момент проведення службової перевірки та станом на дату розгляду справи у суді не було повідомлено про підозру ОСОБА_1 /а.с. 92/ та наявність звернень щодо неправомірних дій керівництва УДАІ УМВС, за результатами розгляду яких не встановлено порушень у порядку, передбаченому чинним законодавством /а.с. 100-135/, не може бути розцінений як вчинок позивача, що дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ.

Доводи відповідачів про на неналежне виконання позивачем обов'язків, зокрема, щодо недотримання позивачем законодавства, невиконання вимог Присяги працівника ОВС, невиконання статутів і наказів начальника, невиконання позивачем положень посадової інструкції не обґрунтовані будь-якими доказами. Матеріали службової перевірки та матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували обставин, щодо невиконання позивачем положень посадової інструкції.

Суд також враховує, що згідно з положенням статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС у разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Матеріали службового розслідування від 30 грудня 2014 року не містять будь-яких доказів про те, що позивач виявив порушення законодавства у діях начальника УДАІ УМВС і не повідомив про них старшому прямому начальникові. При цьому, такі порушення не були виявлені за результатами неодноразових службових розслідувань, що проводилися УМВС України в Полтавській області протягом другої половини 2014 року.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження скоєння позивачем проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Ні з висновку службового розслідування, ні з оскаржуваного наказу про звільнення не вбачається, в чому саме полягає протиправність дій позивача і яким чином такі дії дискредитували його звання, адже останні не містять вказівок та посилань на те, які нормативні акти, приписи дисциплінарного характеру, моральні норми, тощо були порушені позивачем.

За таких обставин звільнення позивача за порушення службової дисципліни, що виявилося у недотримані статті 7, статті 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Управлінням Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області при звільненні позивача за відсутності беззаперечних доказів вчинення ним дій, які дискредитують звання рядового і начальницького складу порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу.

Беручи до уваги викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у частині визнання протиправним та скасування наказу від 30 грудня 2014 року №1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" у частині пункту 3 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Надаючи правову оцінку вимозі про поновлення на роботі на посаді начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області, суд виходить з наступного.

Наказом УМВС від 12 серпня 2011 року №235 о/с ОСОБА_1 призначений на посаду начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області /а.с. 54, зворотній бік/.

У період часу з 29 грудня 2014 року по теперішній час начальник відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області ОСОБА_1 звільнений від роботи у зв'язку із хворобою, що підтверджується довідками та листком непрацездатності /а.с. 13/ та не заперечується позивачем.

Відповідно до пункту 5 статті 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Таким чином, наказ від 30 грудня 2014 року №1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" у частині пункту 3 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ є фактично нереалізованим, а ОСОБА_1 не є звільненим з посади начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС у Полтавській області, оскільки Управлінням Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області відносно позивача не прийнято наказ по особовому складу через тимчасову непрацездатність ОСОБА_1

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, не доведено правомірність прийнятого оскаржуваного наказу.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки спір вирішено частково на користь позивача, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат позивача, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області, Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу у частині, поновлення на роботі задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" від 30 грудня 2014 року №1239.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 23 березня 2015 року.

Суддя Л.М. Петрова