Справа № 826/1216/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 березня 2015 року № 826/1216/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів Гарника К.Ю., Кузьменка В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства охорони здоров'я України, Кабінету Міністрів України, Генеральна прокуратура України, Прокуратура міста Києва
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
прозобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров'я України (далі по тексту - відповідач-1, МОЗ України), Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач-2, КМУ), Генеральної прокуратури України (далі по тексту - відповідач-3, ГПУ), Прокуратури міста Києва (далі по тексту - відповідач-4, Прокуратура м. Києва), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 (далі по тексту - третя особа-1, ОСОБА_7), ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа-2, ОСОБА_3.), ОСОБА_4 (далі по тексту - третя особа-3, ОСОБА_4.), ОСОБА_5 (далі по тексту - третя особа-4, ОСОБА_5), ОСОБА_6 (далі по тексту - третя особа-5, ОСОБА_6.), в якому просила зобов'язати:

1) Кабінет Міністрів України та Міністерство охорони здоров'я України привести у відповідність законодавчі акти України у відповідність з Законом «Про судову експертизу» та привести Кабінетом Міністрів України та МОЗ України нормативно-правових актів у відповідність з Законом України «Про судову експертизу» згідно вимогами частини 3 Перехідних положень Закону України №1992-VI від 09.09.2004р. «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу»;

2) Генеральну прокуратуру України, Прокуратуру м. Києва, Міністерство охорони здоров'я України здійснити належний нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров'я Київського міського клінічного бюро судмедекспертизи, КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи», «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи та медицини катастроф», Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи», ДУ «Головного бюро судмедекспертизи МОЗ України» шляхом проведення перевірки бюро судмедекспертизи, які проводять ДНК-екепертизи;

3) Генеральну прокуратуру України, Прокуратуру м. Києва надати акт і рішення про результати перевірки належного нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров'я Київського міського клінічного бюро судмедекспертизи, КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи», «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи та медицини катастроф», Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи», ДУ «Головного бюро судмедекспертизи МОЗ України» позивачу ОСОБА_1;

4) Генеральну прокуратуру України, Прокуратуру м. Києва здійснити належний нагляд виконанням Кабінетом Міністрів України та Міністерством охорони здоров'я вимог частини 3 Перехідних положень Закону України №1992-УІ від 09.09.2004р. «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу»;

5) МОЗ України розробити, затвердити наказом МОЗ України методичні рекомендації «Використання ДНК-аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей), здійснити відповідну державну реєстрацію наказу МОЗ України в Мінюсті України;

6) МОЗ України затвердити наказом МОЗ України регламентовану кількість локусів ДНК для використання судово-медичними експертами при проведенні експертиз спірного батьківства, материнства, підміни дітей, здійснити відповідну державну реєстрацію такого наказу МОЗ України в Мінюсті України;

7) МОЗ України затвердити наказом МОЗ України діагностичні локусні панелі ДНК офіційно зареєстровані на території України, які повинні використовуватись судово-медичними експертами при проведенні експертиз спірного батьківства, материнства, підміни дітей, здійснити відповідно державну реєстрацію наказу МОЗ в Мінюсті України;

8) МОЗ України затвердити наказом МОЗ України порядок оцінки ДНК досліджень та показник (результат) ДНК досліджень офіційно рекомендований для використання на території України для встановлення батьківства, материнства при проведенні судово-медичних експертиз, здійснити відповідно державну реєстрацію наказу МОЗ в Мінюсті України;

9) МОЗ України внести до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників професію лікар судово-медичний генетик і затвердити своїм наказом, провести державну реєстрацію наказу;

10) МОЗ України звернутись до Держспоживстандарту України для внесення професії лікар судово-медичний генетик до класифікатору професій ДК 003:2010;

11) МОЗ України після внесення лікар судово-медичний генетик до класифікатору професій ДК 003:2010 внести зміни у відповідні накази МОЗ України, а саме до наказу МОЗ України відповідно до «Номенклатури лікарських спеціальностей», затвердженому наказом МОЗ України №359 від 19.12.1997 року і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.1998р. за №14/2454 та наказу МОЗ України №33 від 23.02.2000 року «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я», наказу МОЗ України №359 від 19.12.1997 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів»;

12) МОЗ України затвердити наказом МОЗ України Правила проведення судово-медичних експертиз (молекулярно-генетичних досліджень) у відділеннях бюро судово-медичної експертизи;

13) МОЗ України затвердити наказом МОЗ України вимогу при проведенні молекулярно-генетичних досліджень, що експертні висновки дійсні тільки разом з прикладеними до експертного висновку електрофореграммами».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала та просила його задовольнити з викладених у ньому підстав, наголосивши на важливості вирішення даного питання у зв'язку з неузгодженістю бездіяльності МОЗ України із сучасними потребами, що безпосередньо впливає на неналежне проведення генетичних експертиз, і, як наслідок на права та інтереси фізичних осіб.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували та надали суду письмові заперечення та додаткові пояснення.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позов підтримали та просили його задовольнити.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

У зв'язку з неявкою в судове засідання 18 березня 2015 року третіх осіб, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта у даній справі, суд на підставі ч.6 ст.128 КАС України перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

27 березня 2015 року від позивача надійшли додаткові пояснення викладеної у адміністративному позові позиції.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяву, на обґрунтування вимог до МОЗ України щодо зобов'язання останнього затвердити наказом:

- методичні рекомендації використання ДНК-аналізу в судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей);

- регламентовану кількість локусів ДНК для використання судово-медичними експертами при проведенні експертиз спірного батьківства, материнства, підміни дітей;

- діагностичні локусні панелі ДНК офіційно зареєстровані на території України, які повинні використовуватись судово-медичними експертами при проведенні експертиз спірного батьківства, материнства, підміни дітей;

- порядок оцінки ДНК досліджень та показник (результат) ДНК досліджень офіційно рекомендований для використання на території України для встановлення батьківства, материнства при проведенні судово-медичних експертиз,

- правила проведення судово-медичних експертиз (молекулярно-генетичних досліджень) у відділеннях бюро судомо-медичних експертиз;

- вимогу, що при проведенні молекулярно-генетичних досліджень, експертні висновки дійсні тільки разом з прикладеними до експертного висновку електрофореграммами,

ОСОБА_1 посилається на положення статті 44 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» від 19.11.1992 року №2801-ХІІ, якими закріплено, що у медичній практиці застосовуються методи профілактики, діагностики, лікування, реабілітації та лікарські засоби, дозволені до застосування центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Допущена МОЗ України бездіяльність щодо не затвердження названих документів відповідними наказами та проведення їх реєстрації в Міністерстві юстиції України за твердженням позивача свідчить про невиконання названим суб'єктом владних повноважень покладених на нього обов'язків та, на переконання позивача, приводить до того, що всі ДНК-експертизи проводяться в Україні незаконно.

Перевіряючи обґрунтованість таких вимог ОСОБА_1, суд зауважує, що судово-медичні експертизи спірного батьківства, материнства (підміни дітей) з використанням ДНК-аналізу виконуються у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи України згідно «Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року №6, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 липня 1995 року за № 252/788.

В п.2.5.1 зазначених Правил закріплено, що експертизи спірного батьківства, материнства.... проводяться.... методом геномної дактилоскопії...», тобто методом ДНК.

Такі експертизи виконуються лікарями судово-медичними експертами - імунологами та експертами - імунологами судовими коди 2229.2 та 2429 національного класифікатора України ДК 003:2010 зі змінами, внесеними наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 серпня 2012 року №923, на підставі постанови судово-слідчих органів або ухвали суду. Відповідно до Зміни до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78 «Охорона здоров'я», затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 12 серпня 2013 року №720 експерти-імунологи судові - це фахівці з судово-медичної імунології, що мають вищу немедичну освіту.

Експерти проходять цикл спеціалізації за фахом «судово-медична імунологія», отримують сертифікат «спеціаліста» з цієї спеціальності, атестуються ЕКК бюро на присвоєння кваліфікаційного класу судового експерта та реєструються в державному Реєстрі атестованих судових експертів, тобто, їх статус відповідає статті 10 Закону України «Про судову експертизу».

На спростування тверджень позивача щодо наявності підстав для зобов'язання МОЗ України затвердити методичні рекомендації щодо використання ДНК-аналізу у судово-медичних експертизах на переконання суду свідчить положення статті 8 Закону України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 року №4038-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України від 25.02.1994 року №4038-ХІІ), якими закріплено, що методики проведення судово-медичних та судово-психіатричних експертиз не підлягають атестації та державній реєстрації в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Незважаючи на наведене МОЗ України і Республіканським центром наукової медичної інформації видане «Вивчення зразків крові методом геномної дактилоскопії» (Київ, 1995), МОЗ України і Українським центром наукової медичної інформації і патентно-ліцензійної роботи - «Використання ампліфікації високополіморфних локусів ДНК в судово-медичній експертизі рідкої крові» (Київ, 1996).

Крім того, в 2012 році МОЗ України і Українським центром наукової медичної інформації і патентно-ліцензійної роботи видані методичні рекомендації «Використання ДНК-аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)», в яких викладені положення щодо використання методів виділення ДНК, її ампліфікації та типування, оцінки результатів, проведення розрахунків відсотка ймовірності батьківства, використання панелі локусів та частот розповсюдження алелей.

Зокрема, в рекомендаціях зазначено, що відсоток ймовірності батьківства повинен відповідати міжнародним вимогам, прийнятим на Другому Міжнародному Симпозіумі з Ідентифікації людини в 1991, і має складати не менше 99,99%. В такому випадку батьківство вважається доведеним. Для виключення батьківства необхідна розбіжність як мінімум за трьома локусами.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про врегулювання названими вище документами питань, наведених ОСОБА_1 у позові, що свідчить про його необґрунтованість та відсутність підстав для його задоволення у відповідній частині, а саме:

1) зобов'язання МОЗ України затвердити наказом:

- методичні рекомендації використання ДНК-аналізу в судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей);

- регламентовану кількість локусів ДНК для використання судово-медичними експертами при проведенні експертиз спірного батьківства, материнства, підміни дітей;

- діагностичні локусні панелі ДНК офіційно зареєстровані на території України, які повинні використовуватись судово-медичними експертами при проведенні експертиз спірного батьківства, материнства, підміни дітей;

- порядок оцінки ДНК досліджень та показник (результат) ДНК досліджень офіційно рекомендований для використання на території України для встановлення батьківства, материнства при проведенні судово-медичних експертиз,

- правила проведення судово-медичних експертиз (молекулярно-генетичних досліджень) у відділеннях бюро судомо-медичних експертиз;

- вимогу, що при проведенні молекулярно-генетичних досліджень, експертні висновки дійсні тільки разом з прикладеними до експертного висновку електрофореграммами,

2) зобов'язання МОЗ України звернутися до звернутись до Держспоживстандарту України для внесення професії лікар судово-медичний генетик до класифікатору професій ДК 003:2010.

Так само суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов'язання МОЗ України внести зміни до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78 «Охорона здоров'я», наказом Міністерства охорони здоров'я України від 29 березня 2002 року №117, погодженого з Міністерством праці та соціальної політики України, оскільки відповідно до 2 абзацу вступу Довідника, його побудовано відповідно до структури Класифікатора професій (ДК 003:2005).

Отже, до внесення змін до Класифікатора професій підстави для несення змін до Довідка відсутні.

У зв'язку з викладеним та враховуючи те, що вимога ОСОБА_1 про зобов'язання МОЗ України після внесення «лікар судово-медичний генетик» до класифікатору професій ДК 003:2010 внести зміни у відповідні накази МОЗ України, а саме до наказу МОЗ України відповідно до «Номенклатури лікарських спеціальностей», затвердженому наказом МОЗ України №359 від 19.12.1997 року і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.1998р. за №14/2454 та наказу МОЗ України №33 від 23.02.2000 року «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я», наказу МОЗ України №359 від 19.12.1997 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів» є похідною від вимоги про зобов'язання звернутись до Держспоживстандарту України для внесення професії лікар судово-медичний генетик до класифікатору професій ДК 003:2010, підстави для задоволення якої відсутні, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в її задоволенні.

Розглядаючи вимогу ОСОБА_1 про зобов'язання КМУ та МОЗ України привести нормативно-правові акти та законодавчі акти України у відповідність із Законом України від 25.02.1994 року №4038-ХІІ) згідно з вимогами частини 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу» від 09.09.2004 року №1992-IV, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Стаття 6 Конституції України, закріплюючи одну з найважливіших засад правової держави - принцип поділу влади, одночасно визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Відповідно до положень пунктів 1-3, 6, 10 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Згідно положень статті 117 Основного закону, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Аналогічні положення передбачені Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 року №794-VII (далі по тексту - Закон України від 27.02.2014 року №794-VII).

Частиною 3 статті 3 названого Закону закріплено, що Кабінет Міністрів України є колегіальним органом. Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

Відповідно до частини 2 статті 41 Закону України від 27.02.2014 року №794-VII Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

Тим часом, статтею 1 названого Закону закріплено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

Частиною 1 параграфу 32 Регламенту КМУ, затвердженого постановою від 18 липня 2007 року №950 закріплено, що проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем'єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Відповідно до положень статті 50 Закону України від 27.02.2014 року №794-VII право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

Також проекти актів Кабінету Міністрів України можуть вноситися в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України Прем'єр-міністром України, Першим віце-прем'єр-міністром України, віце-прем'єр-міністрами України.

Тим часом, відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство охорони здоров'я, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №467/2011 МОЗ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я, формуванні державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням.

Пунктом 4 Положення закріплено, що МОЗ України відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до компетенції МОЗ України, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та в установленому порядку вносить їх на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України; забезпечує нормативно-правове регулювання у сферах охорони здоров'я, санітарно-епідемічного благополуччя населення, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів.

Відповідно до пункту 9 Положення, МОЗ України у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Нормативно-правові акти МОЗ України підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Рішення МОЗ України, прийняті в межах його повноважень, обов'язкові для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що обов'язковою умовою для прийняття КМУ будь-яких актів на приведення нормативно-правових актів у відповідність із Законом України від 25.02.1994 року №4038-ХІІ згідно з вимогами частини 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу» від 09.09.2004 року №1992-IV є розроблення МОЗ України відповідних пропозицій та внесення на розгляд КМУ проектів відповідних актів.

Тим часом, за відсутності будь-яких доказів на підтвердження вчинення МОЗ України зазначених дій та допущення КМУ бездіяльності, на переконання суду, підстави для задоволення позову у відповідній частині відсутні.

Крім того, аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що рішення про внесення змін до нормативно-правових актів, віднесено до повноважень КМУ та МОЗ України, які в розумінні Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі - також «Рекомендація R (80)2») є дискреційними повноваженнями.

Відповідно до названих Рекомендацій суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Таким чином, при прийнятті рішення про наявність підстав для внесення змін до нормативно-правових актів у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу» від 09.09.2004 року №1992-IV відповідачі-1 та 2 діють відповідно до покладених на них функцій і завдань, у межах власної дискреції, що визначається завданнями та функціями, покладеними на дані органи.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження КМУ та МОЗ України щодо вирішення питання про необхідність внесення змін до нормативно-правових актів у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу» від 09.09.2004 року №1992-IV.

Додатково суд звертає увагу, що в силу приписів статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи не зазначення ОСОБА_1 ані в адміністративному позові, ані під час розгляду справи судом, які саме нормативно-правові акти мають бути приведенні КМУ та МОЗ України у відповідність із Законом України від 25.02.1994 року №4038-ХІІ згідно з вимогами частини 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу» від 09.09.2004 року №1992-IV, відповідна вимога не може бути задоволена.

Також колегія суддів погоджується з посиланнями КМУ на те, що до його компетенції не відноситься внесення змін до законодавчих актів, оскільки відповідно до правових норм Конституції України саме до повноважень Верховної Ради України віднесено прийняття законів (пункт 3 статті 85), що виключає можливість постановлення рішення про зобов'язання КМУ вчинити дії по приведенню законодавчих актів у відповідність із Законом України «Про судову експертизу».

Розглядаючи вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання Генеральну прокуратуру України, прокуратуру м. Києва здійснити належний нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров'я Київського міського клінічного бюро судмедекспертизи, КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи», «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи та медицини катастроф», «Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи», ДУ «Головного бюро судмедекспертизи МОЗ України» шляхом проведення перевірки бюро судмедекспертизи, які проводять ДНК-екепертизи та надати позивачу акт і рішення про результати такої перевірки, суд зауважує на таке.

Відповідно до положень статті 121 Конституції України, які дублюються у статті 5 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 05.11.1991 року №1789-ХІІ) прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються:

1) підтримання державного обвинувачення в суді;

2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом;

3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство;

4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян;

5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

На прокуратуру не може покладатися виконання функцій, не передбачених Конституцією України і Законом України від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Відповідно до статті 19 названого Закону предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є:

1) відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам;

2) додержання законів про недоторканність особи, соціально-економічні, політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав;

3) додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності.

Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.

Порядок проведення перевірок врегульований приписами статті 21 Закону України від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Перевірки проводяться за письмовими зверненнями органів державної влади, органів місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, фізичних та юридичних осіб, а також за власною ініціативою прокурора. При цьому перевірки за заявами фізичних чи юридичних осіб, зверненнями та запитами депутатів усіх рівнів, крім заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, проводяться лише у разі їх попереднього розгляду компетентними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами або неприйняття ними у встановлені строки рішень з цих питань.

У разі якщо захист прав і свобод людини і громадянина та інтересів держави згідно із законом є компетенцією відповідних органів державного нагляду (контролю), перевірки проводяться з обов'язковим наданням оцінки щодо законності їх діяльності. У зв'язку з бездіяльністю уповноваженого органу державного нагляду (контролю) або відсутністю такого органу вживаються відповідні заходи прокурорського реагування, спрямовані на забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, інтересів держави.

Для здійснення перевірки прокурор приймає постанову, в якій зазначає підстави, що свідчать про можливі порушення законності, та обґрунтовує необхідність вчинення дій, передбачених пунктами 3, 4 та 5 частини першої статті 20 цього Закону. Не допускається проведення перевірки без надання копії зазначеної постанови представнику підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, фізичній особі - підприємцю. Постанова прокурора може бути оскаржена цими особами до прокурора вищого рівня або суду в порядку адміністративного судочинства протягом десяти днів з дня одержання копії постанови. За результатами розгляду скарги прокурор вищого рівня приймає рішення про задоволення скарги та скасування постанови або про відмову у задоволенні скарги. Оскарження постанови до прокурора вищого рівня не позбавляє особу права на її оскарження до суду, яке може бути здійснене нею протягом десяти днів з дня одержання рішення прокурора вищого рівня про результати розгляду скарги.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що обов'язковою умовою для проведення перевірок є відповідні постанови, які приймаються прокурором тільки за наявності підстав для її проведення.

Однак, ані до адміністративного позову, ані під час розгляду справи по суті, ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження існування визначених Законом України від 05.11.1991 року №1789-ХІІ підстав для призначення Генеральною прокуратурою України та Прокуратурою м. Києва перевірок Київського міського клінічного бюро судмедекспертизи, КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи», «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи та медицини катастроф», «Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи», ДУ «Головного бюро судмедекспертизи МОЗ України» та вчинення названими органами прокуратури протиправною бездіяльності щодо призначення таких перевірок, що виключає задоволення позову у відповідній частині.

Так само не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання Генеральної прокуратури України та Прокуратури м. Києва здійснити належний нагляд за виконанням КМУ та МОЗ України вимог частини 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судову експертизу» від 09.09.2004 року №1992-IV, оскільки вчинення таких дій не відноситься до функцій прокуратури України, виключний перелік яких закріплений у Конституції України та Законі України від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на встановлені у справі обставини та положення законодавства в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи відсутність інших доводів позивача на обґрунтування даних позовних вимог, колегія суддів вважає вимоги позивача недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Враховуючи, що за наслідками розгляду справи по суті суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, в силу положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, понесені ОСОБА_1 судові витрати стягненню з Державного бюджету України не підлягають.

Керуючись ст.ст.11, 69-71, 94, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України, Кабінету Міністрів України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури міста Києва, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.А. Добрівська

Судді К.Ю. Гарника

В.А. Кузьменка