Справа № 2а-5394/10/0270
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2015р. м. Київ К/9991/26639/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Голубєвої Г.К., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2011 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2011 року

у справі № 2-а-5394/10/0270

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20 грудня 2010 року № /0 та № /0 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (арк. справи 88).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2011 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Хмільницької ОДПІ Вінницької області від 20 грудня 2010 року № /0 та № /0. Стягнуто з державного бюджету на користь ФОП ОСОБА_1 державне мито у розмірі 3,40 грн.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2011 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2011 року залишено без змін.

В касаційній скарзі Хмільницька ОДПІ Вінницької області, посилаючись на порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2011 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У запереченні на касаційну скаргу фізична особа - підприємець ОСОБА_1, посилаючись на те, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2011 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2011 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Хмільницька ОДПІ Вінницької області провела документальну позапланову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницька діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року, за результатами якої був складений акт № 34/17/НОМЕР_1 від 13 грудня 2010 року.

За висновками акту перевірки позивачем були порушені: вимоги пункту 9.4 статті 9, підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону «Про податок на додану вартість», в результаті чого підприємцем занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року на загальну суму 520130,56 грн.; статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», в результаті чого підприємцю донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, у загальній сумі 296302,10 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що у період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року ОСОБА_1 здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування, шляхом сплати єдиного податку, основним видом діяльності є посередництво в торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами та додаткові транспортні послуги. Також перевіркою було встановлено, що у період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року позивач отримав за 2009 рік кошти від ВАТ «Літинський молочний завод» в сумі 1414074,84 грн. та за І-ІІ квартал 2010 року в сумі 1701077,93 грн., проте відповідно до звіту єдиного податку за ІІІ квартал 2009 року обсяг виручки становить 18640,00 грн. і підстав перевести підприємця на загальну систему оподаткування у податкового органу не було.

Вказані висновки слугували підставою для висновку податкового органу про те, що позивач зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності та оподатковувати отримані понад граничний розмір доходи за загальною системою оподаткування, обліку та звітності. Також в акті перевірки було вказано, що фізична особа - підприємець ОСОБА_1 був зобов'язаний зареєструватися як платник податку на додану вартість, оскільки загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищила 300000,00 грн. (без урахування податку на додану вартість).

20 грудня 2010 року Хмільницька ОДПІ Вінницької області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення №/0, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 780195,84 грн., в тому числі 520130,56 - за основним платежем, 260065,28 - штрафні (фінансові) санкції.

20 грудня 2010 року у Хмільницька ОДПІ Вінницької області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення №/0, яким згідно з підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб у розмірі 296302,10 грн., в тому числі: 296302,10 грн. - за основним платежем.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого поголився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не було перевищено встановленого Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» обсягу виручки від реалізації товарів, оскільки кошти, які передавалися йому як повіреному від ВАТ «Літинський молочний завод» для закупівлі молока, були необхідні позивачу для виконання своїх обов'язків за договором доручення, а не для використання на власний розсуд, а отже не були власністю позивача, з огляду на що у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 не виникло обов'язку з переходу на загальну систему оподаткування та, відповідно, реєстрації платником податку на додану вартість.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

30 грудня 2009 року та 01 липня 2009 року між позивачем (повіреним) та ВАТ «Літинський молочний завод» (довірителем) були укладені договори доручення на закупівлю молока, відповідно до умов яких довіритель доручає, а повірений приймає на себе зобов'язання укласти від імені і за рахунок довірителя договори на закупівлю молока від сільгосппідприємств, фермерських господарств і населення, організувати закупівлю молока, що поступає від них і розрахунки за нього (арк. справи 28-32).

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що на виконання умов вказаних договорів, позивачем вчинялись правочини щодо закупівлі молока від імені та за рахунок довірителя (ВАТ «Літинський молочний завод»), при цьому, підприємець не набував права власності ні на надані йому кошти, ні на закуплене молоко.

Відповідно до частини 1 статті 1000 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з частиною 1 статті 1002 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 1007 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що довіритель зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором: забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення.

За приписами абзацу 5 статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

З огляду на те, що кошти отримані ОСОБА_1 від ВАТ «Літинський молочний завод» були необхідні підприємцю для виконання своїх обов'язків за договорами доручення і передавалися йому тільки після надання плану використання цих коштів саме в розпорядження, а не для використання на власний розсуд та не були власністю позивача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про відсутність у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 обов'язку з переходу на загальну систему оподаткування та, відповідно, реєстрації платником податку на додану вартість, оскільки зазначені кошти є засобами, необхідними для виконання договорів доручення, тому підстави для включення їх до складу виручки у позивача були відсутні.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про неправомірність оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Хмільницької ОДПІ Вінницької області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2011 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2011 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ Г.К. Голубєвої

_____________________ Т.М. Шипуліна