Справа № 2а-0870/3574/11
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
П О С Т А Н О В А

"25" березня 2015 р. м. Київ К/800/41817/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Чалого С.Я.,
Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Головного управління агропромислового розвитку Запорізької облдержадміністрації міста Запоріжжя до Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області про визнання нечинним пункту вимоги, за касаційною скаргою Державної фінансової інспекції в Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 7 червня 2011 року і ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2012 року, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2010 року Головне управління агропромислового розвитку Запорізької облдержадміністрації міста Запоріжжя звернулось до суду з вказаним позовом, у якому просило визнати нечинним пункт 6 вимоги Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області № 08-07-14/6750 від 09.09.2010.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 7 червня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2012 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 6 вимоги Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області № 08-07-14/6750 від 09.09.2010.

У касаційній скарзі Державна фінансова інспекція в Запорізькій області, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що в період 2009 року та завершальний період 2010 року Контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Головного управління агропромислового розвитку Запорізької облдержадміністрації міста Запоріжжя, за результатом проведення якої складено акт № 070/0007 від 16.07.2010.

На цій підставі Контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області складено вимогу № 08-07-14/6750 від 09.09.2010. спірним пунктом 6 якої від позивача вимагалось відобразити дебіторську заборгованість в сумі 352300,00 грн., провести претензійно-позовну роботу з ДП «ДГ «Соцземлеробство» (яким зайво отримано державну фінансову підтримку) щодо повернення коштів. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у зайвому перерахуванні коштів на суму 352300,00 грн.. шкоду у порядку та розмірах, встановлених статтями 130-136 Кодексу законів про працю України.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що висновок Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області щодо допущення Головним управлінням агропромислового розвитку Запорізької облдержадміністрації порушень вимог п. п. 6 п. 6 Порядку № 959, п. 8 Порядку № 345 Порядку № 348, п. 4 Порядку № 282, п. 5 Порядку № 587 є безпідставним, необґрунтованим та спростовується долученими до справи доказами.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011 №499/2011 (далі - Положення) Державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", згідно з якими державній фінансовій інспекції надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

За результатами аналізу наведених положень колегія суддів вказує на наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У справі, що розглядається, Інспекція пред'явила вимогу, яка вказує на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення (повернення коштів).

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня та 13 травня 2013 року (справи №№ 21-40а14, 21-89а14 відповідно).

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

За змістом статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 229, 230, 231 КАС України, суд, -

постановив:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Запорізькій області задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 7 червня 2011 року і ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2012 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову Головного управління агропромислового розвитку Запорізької облдержадміністрації міста Запоріжжя до Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області про визнання нечинним пункту 6 вимоги № 08-07-14/6750 від 09.09.2010.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: