Справа № 2а-22/12/706
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року Справа № 9104/80061/12

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Нижньо-Студенівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Нижньо-Студенівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_1 в якому просив визнати недійсним та скасувати рішення Нижньо-Студенівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 28.02.2006 року, визнати недійсним та скасувати Державний акт серії НОМЕР_1 і скасувати запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2011 року відмовлено у відкритті провадження в частині вимог про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності серії НОМЕР_1 та скасування запису в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2012 року позов задоволено частково, визнано протиправним і скасовано рішення Н.Студенівської сільської ради від 28.02.2006 р. у межах безоплатної передачі у власність ОСОБА_1, мешканця АДРЕСА_1 земельної ділянки, розташованої у межах населеного пункту с. В.Студений площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те , що сільська рада при вирішенні питання про надання йому спірної земельної ділянки залишила поза увагою, що на цій ділянці розміщено нерухоме майно, на яке оформляв спадкові права позивач, який у свою чергу, має право переходу користування цією земельною ділянкою і право набути таку у власність, оскільки спадщина на будинок, по меншій мірі на час підготовки і прийняття сільрадою рішення, позивачем і не могла бути оформлена так як самочинно побудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а значить, і не могло бути на той час самостійним об'єктом права власності. Право власності, спочатку матері позивача, а потім і його самого було визнано судовими рішеннями Міжгірського районного суду від 01.06.2006 та 08.10.2008 року, які були ухвалені значно пізніше і відносно яких із-за їх незаконності у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ вже відкриті провадження за касаційними скаргами апелянта.

Також апелянт вважає, що судом залишено поза увагою нотаріально посвідчену заяву-згоду позивача на передачу земельної ділянкии в розпорядження сільради, оскільки вона свідчить про те, що не тільки на день прийняття рішення сільрадою про надання йому земельної ділянки, але і через значний час після позивач, не мав наміру приймати, а тим більше оформляти спадщину на самочинно збудований його матір'ю будинок.

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції і постановити нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Н.Студенівської сільської ради від 28.02.2006 р. за заявою ОСОБА_1, мешканця с.Красилівка, Броварського району, йому передано безоплатно у власність земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні, площею 0, 3931 га у с. В.Студений для ведення особистого селянського господарства - площею 0, 1431 га в ур. «Загорода», для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд площею 0,25 га в АДРЕСА_2

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що рішенням Міжгірського районного суду від 01.06.2006 р. у справі № 2-207/2006 р., яке набрало законної сили житловий будинок № АДРЕСА_2 збудований ОСОБА_4 і належав їй на праві власності. Відповідно до записів у земельно - кадастровій книзі Н.Студенівської сільської ради, ява ведеться з 1977 р. за ОСОБА_4 обліковувалась на праві постійного користування 0,25 га присадибної ділянки, у тому числі 0, 02 га під будівлями у АДРЕСА_2, що відноситься до території Н.Студенівської сільської ради. У 1982 р. ОСОБА_4 склала заповіт, за яким цей будинок і сарай заповіла синові ОСОБА_2 Мати позивача, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 За повідомленням з Міжгірської держнотконтори 14 березня 2006 р. відкрито спадкову справу № 56-2006 за майном померлої шляхом подання заяви ОСОБА_2 Інші спадкоємці заяви про прийняття спадщини чи відмову від неї не подавали. Свідоцтва про право на спадщину не видавалось. Згідно рішення Міжгірського районного суду від 08.10.2008 р. № 2-354/2008 р., яке набрало законної сили, за позивачем визнано право власності на вказаний вище житловий будинок і господарські споруди. Це нерухоме майно зареєстровано в КП «Міжгіжгірське БТІ».

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного Кодексу України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на які вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Ст. 120 ч. 5 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю або споруду до громадян які не можуть мати у власності земельну ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Згідно ч. 3 п. 6 і ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземні громадяни можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності, зокрема в разі прийняття спадщини.

А тому враховуючи наведене суд вважав, що оскаржуване рішення в межах надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 1431 га в урочищах «Загорода», «Двір» відповідає вимогам закону, оскільки право користування цими ділянками ОСОБА_4 не мала, оскільки використовувала ці земельні ділянки без обліку і їх надання в установленому порядку.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

На підставі рішення Н. Студенівської сільської ради Міжгірського району від 28.02.2006 рокуОСОБА_1 отримав відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто зазначене рішення, яке є актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме: після одержання власниками земельної ділянки документів, що посвідчують право власності та його державної реєстрації.

З врахування наведеного колегія судів дійшла висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право, а відтак такий не може розглядатись за правилами адміністративного судочинства, а повинен розглядатись за правилами ЦПК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 01 жовтня 2013 року.

З врахуванням вище викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 157, ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, п. 4 ст. 202, ст. 203, ст.206, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2012 року по справі № 706/22/12 скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Нижньо-Студенівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 27.03.2015 року