Справа № 2а/1770/2588/2011
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/2588/2011

11 березня 2015 року м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сало А.Б. за участю секретаря судового засідання Школяр О.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник не з'явився розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3
до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Державної фіскальної служби в Рівненській області
про скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:

Позивач - суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівне про скасування податкового повідомлення-рішення № від 26.05.2011 року.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 04.08.2011 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011 року у справі №2а/1770/2588/2011 було у задоволенні позовних вимог суб'єкта підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.10.2014 р. у справі №к/9991/71830/11 касаційну скаргу позивача задоволено частково - постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 04.08.2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011 року у справі №2а/1770/2588/2011 було скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Згідно із супровідним листом вих. №К/9991/71380/11 від 13.11.2014 року адміністративна справа №2а/1770/2588/2011 надійшла до Рівненського окружного адміністративного суду 19.11.2014 року, де її зареєстровано в порядку визначену ст. 15-1 КАС України.

Ухвалою суду від 26.11.2015 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Поряд з тим, під час розгляду справи судом допущено правонаступництво, шляхом заміни відповідача що вибув - Державної податкової інспекції м. Рівне її правонаступником Державною податковою інспекцією у м.Рівному Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області.

В судовому засіданні під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав. Пояснив, що оспорюване податкове повідомлення-рішення, згідно якого позивачу збільшено податкове зобов'язання з єдиного податку на суму 6300,00 грн., прийняте відповідачем за результатами позапланової документальної перевірки суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 з питань оформлення трудових відносин з найманими працівниками. Вважають, що висновки органу державної податкової служби про використання позивачем у своїй підприємницькій діяльності праці найманих осіб без сплати податкового зобов'язання з єдиного податку в порушення абз. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 №727/98, відображені в акті перевірки, не відповідають дійсності.

Зокрема, зазначили, що між суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 та особами, переліченими в акті перевірки, не існувало трудових відносин, оскільки між ними не було укладено трудових договорів, які б відповідали вимогам законодавства про працю. Вказують, що між позивачем та вказаними особами існували цивільно-правові договори про надання послуг.

У зв'язку з цим, позивач та його представник вважають, що Державною податковою інспекцією у м. Рівне неправомірно збільшено суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі ОСОБА_3 податкове зобов'язання з єдиного податку. Просить суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив.

У наданих у судовому засіданні запереченнях зазначає, що проведеною перевіркою суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 з питань достовірності сплати єдиного податку із залученням найманих працівників було встановлено, що згідно товарно-транспортних накладних та матеріалів розгляду заяви громадянина ОСОБА_4 (який стверджує, що перебував із позивачем у трудових відносинах), позивач у період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року використовував у своїй підприємницькій діяльності найману працю без сплати в бюджет 50% ставки єдиного податку за найманого працівника в місяць, чим порушив абз. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 №727/98. Тому, вважає нарахування позивачу податкового зобов'язання з єдиного податку правомірним, а позовні вимоги суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 безпідставними та необґрунтованими. Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.02.2011 року до Державної податкової адміністрації у Рівненській області надійшла письмова заява громадянина ОСОБА_4 щодо порушень суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 стосовно заявника, як найманої особи, вимог чинного законодавства, які полягають у невиплаті заробітної плати та неперерахуванні до бюджету податків та внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (а.с. 73-74).

За результатами розгляду вказаної заяви, листом Державної податкової адміністрації у Рівненській області за вих. №3300/17-03 від 21.02.2011 року Державну податкову інспекцію у м. Рівне зобов'язано провести перевірку викладеної інформації (а.с. 72).

На підставі пп. 78.1.13. п. 78.1. ст. 78, п. 81.1. ст. 81, п. 82.1. ст. 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, Державною податковою інспекцією у м. Рівне в період з 29.04.2011 року по 17.05.2011 року проведено позапланову документальну перевірку з питань оформлення трудових відносин з найманим працівниками (в т.ч. сплати єдиного податку за найманих осіб), виконання обов'язків податкового агента з оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати СПД ОСОБА_3 за період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року.

За наслідками перевірки податковим органом складено Акт від 17.05.2011 року за №66/17-119/НОМЕР_1 з додатками (а.с. 6-10, 105-118).

У висновках вказаного акту зазначається, серед інших порушень, про порушення позивачем абз. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/98, а саме - використання в період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року найманої праці без сплати в бюджет 50% суми єдиного податку за найманих працівників в місяць.

На підставі вказаних висновків акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 26.05.2011 року за №, згідно якого позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем єдиний податок із підприємницької діяльності з фізичних осіб на суму 6300,00 грн. (а.с. 5).

У висновках акту перевірки, що лягли в основу прийняття Державною податковою інспекцією у м. Рівне оспорюваного податкового повідомлення-рішення, зазначається про використання суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 в період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року найманої праці наступних громадян: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які виконували обов'язки водіїв.

Згідно ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що при укладенні трудового договору з фізичною особою додержання письмової форми є обов'язковим.

Згідно з абз.2 ч. 4 рішення у справі N 17/81-97 від 09.07.1998 року Конституційний суд встановив, що шляхом укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов'язків. Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин. Основними елементами інституту трудового договору (порядок укладення трудового договору, його зміст, гарантії працівникам при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, підстави припинення договору тощо) є як такі, що мають засадничий характер, повинні врегульовуватись лише законом.

Відповідно з ст. 2 КЗпП України визначено основні трудові права працівників, зокрема: працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Вказана норма знайшла своє відображення також у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у п. 7 якої зазначено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Отже, трудові відносини між працівником та фізичною особою не вимагають обов'язкового оформлення шляхом укладення письмового трудового договору. Про існування між працівником та роботодавцем трудових відносин свідчить наявність або відсутність юридичного факту, з яким закон пов'язує їх виникнення, а саме - допуску працівника до виконання роботи з відома роботодавця.

Однак, слід зазначити, що необхідно розмежовувати трудові відносини від цивільно-правових в силу характеру відносин згідно приписів Кодексу законів про працю України, з врахуванням висновків рішення Конституційного суду у справі N 17/81-97 від 09.07.1998 року

Як вбачається з наявного в матеріалах справи переліку товарно-транспортних накладних, протягом періоду з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року позивач надавав послуги з перевезення вантажів автомобілем, які здійснювались наступними водіями: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 статті 9 цього Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як визначено у ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року №2344-III, документами для фізичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є: для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.

Згідно з п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України вiд 14.10.1997 року №363, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за №128/2568, товарно-транспортна накладна це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Підпунктом 11.6 пункту 11 вказаних Правил передбачено, що після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Як вбачаться із спільного Наказу Міністерства транспорту України та Міністерства статистики України "Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля" від 29.12.1995 року №488/326, типова форма товарно-транспортної накладної №1-ТН, містить обов'язкове поле із зазначенням прізвища водія, що приймає вантаж на перевезення.

Проте чинне законодавство не передбачає в якості обов'язкової умови для підписання водіями товарно-транспортних накладних перебування таких водіїв саме у трудових відносинах з перевізником.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що товарно-транспортні накладні, наведені у переліку, що додано до акту перевірки, із зазначенням імені та прізвища водія, що здійснював вантажні перевезення під час конкретного рейсу автомобілем суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3, не може слугувати належним доказом виконання такими особами обов'язків водіїв у трудових відносинах за період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року без наявності характеру трудових правовідносин визначених умовами ст. 2, ст. 32, 36, 94-129, ст. 139 КЗпП України. Крім того, дані документи складалися Замовником (Вантажовідправником) перевезень жодним чином не позивачем.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином відмінність трудового договору від цивільно-правового полягає у тому, що цивільно-правовий договір укладається з метою досягнення результатів праці, а трудовий договір регламентує сам процес праці; при виконанні цивільно-правового договору виконавець виконує роботу на власний ризик, самостійно організовує виконання робіт, не підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку замовника, а при виконання трудового договору робітник підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку роботодавця, всі вигоди (виручка від реалізації товару) і ризики (можливі збитки) несе суб'єкт господарської діяльності, а не найманий працівник; за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а його конкретний результат, який визначається після закінчення робіт і оформлюється актом приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), а при укладанні трудового договору роботодавець зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату.

З показань свідка гр. ОСОБА_4, допитаного у судовому засіданні, вбачається, що вказана особа в період з 11.11.2008 року по 23.12.2010 року без укладання письмового трудового договору виконувала обов'язки водія, не отримуючи при цьому майже жодної винагороди і працюючи без вихідних, без лікарняних, без відпустки. Суд критично оцінює дані покази, в силу первинних фізіологічних та матеріальних потреб людини. Проте Рівненським міським судом Рівненської області у справі №1715/10350/12 поставлено рішення від 17.10.2012 року про встановлення факту перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах в період з 11.11.2008 року по 23.12.2010 року. Підставою для постановлення такого рішення була постанова про закриття кримінальної справи №1-619/11 від 06.04.2012 року, постанова Рівненського окружного адміністративного суду у справі №2а/1770/2587/11 від 30.08.2011 року, у справі №2а/1770/2588/11 від 04.08.2011 року.

Покликання на постанову Рівненського міського суду у кримінальній справі №1-619/11 від 05.04.2012 року не звільняє відповідача від доказування в розумінні ч. 4 ст. 72 КАС України, оскільки даний вид судового рішення не підпадає під норми вищезгаданої статті. Лише вирок у кримінальній справі (кримінальному провадженні) звільняє позивача від доказування обставин справи на які він покликається. Так, в постанові в описовій, мотивувальній частинах судового рішення жодних конкретних обставин судом не встановлено, чітко не сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов'язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом'якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до ст.323 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Слід зазначити, що докази у кримінальній справі №1-619/11 судом при ухваленні постанови від 05.04.2012 року не досліджувалися.

З приводу постанови Рівненського окружного адміністративного суду у справі №2а/1770/2587/11 від 30.08.2011 року суд зазначає, в даному судовому рішенні не встановлені обставини в якому саме звітному періоді для визначення об'єкта оподаткування єдиного податку протягом проведення перевірки зазначені особи в акті перевірки перебували в трудових відносинах.

З матеріалів справи вбачається, що у відповіді від 25.03.2011 року на запит Державної податкової інспекції у м. Рівне про надання копій документів та інформації щодо використання у підприємницькій діяльності найманої праці у період 2008-2010 роки, позивач повідомив лише про обставини, що стосувалися договору №16/01-04-10/07.20 від 03.01.2011 року укладеного ТОВ «Одек Україна» з ФОП ОСОБА_3 відтак надана інформація є поза межами періоду перевірки.

З показань свідка ОСОБА_7, а також свідка ОСОБА_14 з дослідженого технічного запису допиту що міститься у матеріалах судової справи, судом встановлено, що дані особи не висловлювали свою волю на укладення трудового договору - не заявляли на прийом на роботу до суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 згідно умов визначених ст. 2, ст.. 139 КЗпП України, а відтак зміст договору, питання гарантій при укладенні, зміни, припинення відносин на підставі ст. 32, 36, 94-129 КЗпП України не обговорювалось, паспорт, трудову книжку чи інші документи визначені ст. 24 КЗпП України не подавали для позивача.

Як наслідок дані особи не підпорядковувались внутрішньому трудовому розпорядку позивача, зокрема тривалість робочого часу не була визначена згідно положень ст. 50-56 КЗпП України, а визначалася завершеністю виконаних зобов'язань з керування автомобілем по перевезенню вантажу з обумовленого місця завантаження і розвантаження.

Початок і завершення часу надання послуг не регулювався ст. 57 КЗпП України, оскільки укладання цивільно-правового договору узгоджувалося необхідністю у здійсненні керуванням автомобілем по перевезенню вантажу з обумовленого місця завантаження і розвантаження та відсутністю системності, періодичності, чіткого визначеного графіку.

Час виконання зобов'язань фізичних осіб при виконанні цивільно-правового договору не підпадав ст.66-84 КЗпП України, оскільки рейс міг виконуватися і в нічний час і у вихідний та святковий день. Крім того, предметом цивільно-правового договору з фізичними особами не були обставини, які визначені будь-яким приписом КЗпП України.

Суд критично оцінює як доказ пояснення ОСОБА_16 наданого 28.02.2011 року, в силу не забезпечення відповідачем даної особи для допиту свідка до суду з метою перевірки пояснення як доказу, відсутності викладення в поясненні ОСОБА_16 джерела своєї обізнаності щодо обставин наданих в поясненні та оскільки фактично пояснення ОСОБА_16 дублює пояснення ОСОБА_14 від 28.02.2011 року, який в судовому засіданні спростував факт перебування у трудових відносинах з позивачем.

Також суд зазначає, що підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення не були свідчення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_15 Відтак, відповідачем не надано їх свідчень, а суд позбавлений їх здобути без відсутності паспортних чи інших даних для ідентифікації зазначених осіб.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у випадку із найманою особою ОСОБА_4 правовідносини між позивачем носять ознаки притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником.

Частинами 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту існування між ним та ОСОБА_4 цивільно-правових договорів про надання послуг. Натомість податковим органом, як суб'єктом владних повноважень, що заперечує позов, доведено правомірність та обґрунтованість висновків, покладених в основу прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення лише в частині правовідносин із ОСОБА_4

Відповідно до п. 1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 №727/98, спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для таких суб'єктів малого підприємництва: фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Згідно ч. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/9, у разі коли платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім'ї, ставка єдиного податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності як платник єдиного податку. Видом підприємницької діяльності СПД-ФО ОСОБА_3 зазначено здійснення вантажних перевезень автомобілем, виготовлення продуктів харчування. Рішенням Рівненської міської ради 29 сесії 5 скликання від 01.10.2009 року №2771 для виду підприємницької діяльності - здійснення вантажних перевезень автомобілем - встановлено ставку єдиного податку у розмірі 200,00 грн. в місяць (а.с. 40-44).

Відповідно до картки особового рахунку позивачем за період, що перевірявся, сплачено єдиного податку у загальній сумі 7200,00 грн., в тому числі, за 2008 рік - 2400,00 грн., за 2009 рік - 2400,00 грн., за 2010 рік - 2400,00 грн. (а.с. 119-132).

Отже, позивачем протиправно не збільшено на 50% ставку єдиного податку, встановлену для підприємницької діяльності із здійснення вантажних перевезень автомобілем у розмірі 200,00 грн./міс., за кожного найманого працівника, праця якого використовувалась протягом періоду з 11.11.2008 року по 23.12.2010 року, що в загальному складає 2600 грн., в тому числі за 2008 рік у сумі 200 грн., за 2009 рік у сумі 1200 грн., за 2010 рік у сумі 1200 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне № від 26.05.2011 року не є обґрунтованим в частині збільшення грошового зобов'язання за платежем єдиний податок із підприємницької діяльності з фізичних осіб на суму на суму 3700 грн.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, присуджуються понесені позивачем судові витрати.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне № від 26.02.2011 на суму 3700, 00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 31,50 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.