Справа № 816/758/15-а
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/758/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді - Костенко Г.В.,

суддів - Ясиновського І.Г. , Молодецького Р.І.

за участю: секретаря судового засідання - Колодяжного Д.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Генеральна Прокуратура України, ОСОБА_3 про визнання наказу нечинним, -

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Генеральна Прокуратура України, ОСОБА_3 про визнання нечинним та скасування наказу Міністра Міністерства внутрішніх справ України від 05.09.2014 року №1796 о/с про призначення ОСОБА_3 на посаду командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказ від 05.09.2014 року №1796 о/с про призначення ОСОБА_3 командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" Управління МВС України в Полтавській області з випробувальним строком до одного року та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції" суперечить законам України "Про міліцію", "Про засади запобігання і протидії корупції", Положенню про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, оскільки під час призначення ОСОБА_3 на дану посаду відповідачем не встановлено, що ОСОБА_3 не відповідає займаній посаді, оскільки має непогашену судимість та ІІ групу інвалідності. Позивач вважає, що вказаний наказ винесений з порушенням вимог чинного законодавства та просить суд його визнати нечинним та скасувати.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Третя особа - Генеральна прокуратура України в судове засідання не з'явилась, про час та місце повідомлена належним чином, про що свідчить розписка, яка наявна в матеріалах справи, надавши до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце суду розгляду був повідомлений належним чином.

Заслухавши позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

05 вересня 2014 року міністром Міністерства внутрішніх справ України був прийнятий наказ №1796 о/с про призначення ОСОБА_3 командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" Управління МВС України в Полтавській області з випробувальним строком до одного року та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції".

08 вересня 2014 року наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області № 418 о/с відповідно до Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991, Указу Президента України № 454-2014 від 06.05.2014 "Про часткову мобілізацію" на особливий період прийняття службу органів внутрішніх справ та призначено: майора міліції ОСОБА_3 (М-180144) командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" УМВС (з іспитовим строком один рік), встановивши відповідно до наказу МВС України від 31.12.2007 № 499 посадовий оклад 1100 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% та підвищення до посадового окладу за особливі умови служби в розмірі 15%.

15 вересня 2014 року ОСОБА_3 прийняв присягу працівника органів внутрішніх справ України.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що наказ міністра Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4 від 05.09.2014 року №1796 о/с про призначення ОСОБА_3 командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" Управління МВС України в Полтавській області з випробувальним строком до одного року та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції" суперечить законам України "Про міліцію", "Про засади запобігання і протидії корупції", Положенню про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, оскільки під час призначення на дану посаду відповідачем не встановлено, що ОСОБА_3 не відповідає займаній посаді, оскільки має непогашену судимість та ІІ групу інвалідності.

Позивач не погодився із зазначеним наказом міністра Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4 від 05.09.2014 року №1796 о/с та оскаржив його до суду.

Вирішуючи питання про наявність порушених прав позивача в публічно - правових відносинах з відповідачем, суд виходить із наступного.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративне судочинство, відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, спрямоване на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Для визначення ознак публічно-правового спору суд повинен встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно - правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обов'язок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи і з іншого - право особи вимагати виконання цього обов'язку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права.

Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обов'язків.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У пункті 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

А тому дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права та інтереси особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив на стан суб'єктивних прав та обов'язків особи.

ОСОБА_1 оспорив наказ Міністра Міністерства внутрішніх справ України від 05.09.2014 року №1796 о/с про призначення ОСОБА_3 на посаду командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції". Такий правовий акт породжує права й обов'язки тільки того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому його адресовано.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України N 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналізуючи наведені норми та висновок Конституційного Суду України, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Враховуючи, що наказ Міністра Міністерства внутрішніх справ України "Про призначення ОСОБА_3 на посаду командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції" № 1796 о/с від 05 вересня 2014 року є актом індивідуальної дії, суд приходить до висновку, що позивач не є суб'єктом правовідносин, які склались в результаті прийняття Міністром МВС України цього наказу.

Будь-яких інших обставин, які б вказували на безпосереднє порушення прав позивача оскаржуваним наказом, позивач не навів.

Таким чином, позивач не довів наявність порушення оскаржуваним наказом Міністра МВС України саме його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Оскільки предметом позовних вимог ОСОБА_1 є оскарження акта індивідуальної дії, що не стосується його самого і не зачіпає прав, свобод або інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, підстави для задоволення позову відсутні.

У такому разі суд не проводить перевірку цього акта на предмет його законності (відповідності правовим актам вищої

Також, в судовому засіданні представник відповідача надав до суду копію наказу міністра МВС України від 10.12.2014 року № 2558 о/с яким відповідно до пункту 42 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено майора міліції ОСОБА_3 (М-180144) заступником начальника Головного управління МВС України в Донецькій області з координації діяльності правоохоронних органів, військових та громадських формувань.

Отже, на момент розгляду справи ОСОБА_3 перебуває на іншій посаді, на даний час командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" є капітан мiлiцiї ОСОБА_5.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, якщо відповідачу необхідно довести правомірність оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності, то позивач має довести факт порушення його прав, свобод чи інтересів рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які оскаржуються позивачем.

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 в зазначених правовідносинах.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Генеральна Прокуратура України, ОСОБА_3 про визнання наказу нечинним та його скасування - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2015 року.

Головуючий суддя Г.В. Костенко
суддя суддя І.Г. Ясиновський Р.І.Молодецький