Справа № К/9991/31188/11-С
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" березня 2015 р. м. Київ К/9991/31188/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Кохан О.С.,

представника позивача Нураліна М.В.,

представника відповідача Української Т.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на постанову Господарського суду Запорізької області від 26.06.2008 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2009 по справі №23/773/06-АП-13/129/08-АП за позовом Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Запоріжжі Міжрегіонального управління Міндоходів про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Господарського суду Запорізької області від 26.06.2008, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2009, у задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Запоріжжі Міжрегіонального управління Міндоходів про скасування податкових повідомлень-рішень - відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Відкрите акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» 23.05.2011 звернулось з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 19.07.2011 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Господарського суду Запорізької області від 26.06.2008 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2009, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 19, 67 Конституції України, підпунктів 1.20.5№, 1.20.10 підпункту 1.20 статті 1, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, пунктів 5.3, 5.11 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пунктів 1.3, 1.7, 1.8 статті 1, підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпунктів 7.7.1, 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», частини першої та другої статті 71, статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України здійснено заміну відповідача - Спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у місті Запоріжжі її правонаступником - Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у місті Запоріжжі Міжрегіонального управління Міндоходів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковим органом проведена виїзна планова перевірка відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2005 по 31.03.2006.

За наслідками перевірки складено акт від 19.09.2006 № 127/08-06/00194122 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 29.09.2006 №/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 680794,80грн. (основний платіж - 522412,00грн., штрафні санкції у сумі - 158382,80грн.) та від 29.09.2006 №6/0, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 2528068,73грн.

Щодо висновку податкового органу про безпідставне віднесення позивачем до складу валових витрат витрати за договором від 16.09.2005 №1304 про надання консультаційних послуг, укладеного з компанією «Бостон Консалтінг Груп (Москоу) Лімітед», колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Відповідно до пункту 1.32 статті 1 зазначеного Закону господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем був укладений договір з компанією «Бостон Консалтінг Груп (Москоу) Лімітед», відповідно до умов якого контрагент позивача здійснює розробку проекту концепції розвитку яка б відповідала потребам позивача у зниженні тарифів на електроенергію. За посиланнями позивача, результатом застосування консультаційних послуг компанії «Бостон Консалтінг Груп (Москоу) Лімітед» мало стати переведення Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» до першого класу споживання електроенергії.

Разом з тим, згідно з постановою НКРЕ від 30.06.2005 «Про внесення змін до Порядку визначення класів споживачів електричної енергії, диференційованих за ступенями напруги» позивач з 01.07.2005 вже переведений до першого класу споживання електроенергії.

Таким чином, за результатом розгляду справи не було встановлено зв'язку консультаційних послуг за договором від 16.09.2005 №1304 з господарською діяльністю позивача, у зв'язку з чим суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність визначення позивачеві податкового зобов'язання в цій частині.

Щодо висновку податкового органу про заниження позивачем балансової вартості залишків запасів, що приймають участь у розрахунку приросту (убутку) ТМЦ, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За посиланнями позивача зазначене порушення не призвело до заниження підприємством податку на прибуток за період, що перевірявся з огляду на те, що в тому ж звітному періоді позивачем було занижено валові витрат і зв'язку з помилковим не включенням до їх складу 15% суми відсотків, сплачених резиденту Кіпру за кредитом (до складу валових витрат включено 85% від вартості понесених витрат замість 100%).

Разом з тим, судами попередніх інстанцій зазначене залишено поза увагою та не перевірено чи було допущено позивачем заниження валових витрат у І кварталі 2006 року та на яку суму, та відповідно чи призвело таке заниження позивачем валових витрат та балансової вартості залишків запасів, що приймають участь у розрахунку приросту (убутку) ТМЦ, до заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток.

Щодо висновків податкового органу про заниження позивачем податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість у зв'язку із проведенням взаємозаліків з постачальниками за цінами, нижчими за звичайні, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Згідно з підпунктом 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну (біржове котирування), визначення звичайної ціни у встановленому в абзаці першому цього підпункту порядку здійснюється із врахуванням таких факторів.

Відповідно до 1.20.51 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням норм попередніх підпунктів цього пункту, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна та майнових прав. З метою оподаткування терміни «справедлива вартість», «ринкова вартість» та «чиста вартість реалізації», які використовуються в національних положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку та національних стандартах з питань оцінки майна і майнових прав, прирівнюються до терміну «звичайна ціна», визначеного цим Законом.

Таким чином, для правильного вирішення справи судам необхідно було з'ясувати обставини справи щодо дотримання податковим органом вимог законодавства при визначенні рівня звичайних цін. Проте, судами попередніх інстанцій зазначене залишене поза увагою.

Щодо висновків податкового органу про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість з огляду на те, що підприємством у другому ланцюгу постачання - Товариством з обмеженою відповідальністю «Укркомреал» несплачено ПДВ до бюджету, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.4.5. пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту.

При цьому, слід зазначити, що Закон України «Про податок на додану вартість» не ставить право платника податку на бюджетне відшкодування в залежність від сплати податку іншими учасниками по всьому ланцюгу товарообігу.

Допущені попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару певні порушення податкового законодавства тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість постачальникам товару та заявлення до бюджетного відшкодування від'ємного значення з податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови в отриманні бюджетного відшкодування.

В той же час, платник податку на додану вартість має право на бюджетне відшкодування лише за відсутності законодавчо визначених обставин, які б позбавляли платника податку (покупця) права на формування податкового кредиту, та за умови фактичної сплати податку на додану вартість в ціні товару (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

Вказані обставини відповідно до вимог статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України є предметом доказування у даній справі та мають суттєве значення для правильності вирішення даного спору, проте, судами попередніх інстанції не досліджені.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не досліджено належним чином обставини, які є суттєвими для правильного вирішення даної справи, зокрема, судами не з'ясовано питання реальності господарських операцій позивача безпосередньо з його контрагентами та відповідно правомірність формування податкового кредиту та сум бюджетного відшкодування за результатами відповідних операцій.

Відповідно до частин другої та третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України одним із принципів адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі. Дотримання цього принципу вимагає від суду, який розглядає адміністративну справу, встановлення фактичних обставин справи, навіть якщо на них немає посилання сторін в їх доводах чи запереченнях, з витребуванням відповідних доказів в тому числі із власної ініціативи, що обумовлюється публічним характером спору в адміністративній справі.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій зазначене залишено поза увагою, обставини справи встановлені неповно, що і потягло за собою прийняття судових рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що виокремити із загальної суми нарахувань суми податкових зобов'язань, що правомірно визначені податковим органом, без розрахунку неможливо, колегія суддів дійшла висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції із скасуванням ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій як таких, що не відповідають статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 55, 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задовольнити частково.

Постанову Господарського суду Запорізької області від 26.06.2008 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2009 по справі №23/773/06-АП-13/129/08-АП скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв