Справа № 826/20820/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2015 року № 826/20820/14

В приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою у м. Києві по вул. Великій Васильківській, 81-а, Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого Бояринцевої М.А., суддів: Мазур А.С., Кротюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України

провизнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 28 лютого 2014 року № 63-14 про втрату статусу біженця.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію ООН «Проти катування та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» 1984 року, Конституцію України, Загальну декларацію прав людини 1948 року, Європейську конвенцію «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, закони України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", "Про міжнародні договори" та зазначає, що приймаючи рішення про скасування рішення про втрату статусу біженця ОСОБА_1 відповідачем не проаналізовано інформацію по країні походження заявника, внаслідок чого було зроблено неправильні висновки по суті справи та прийнято необґрунтоване рішення.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та зазначила, що позивач втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно повернулася до країни громадянської належності.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Рішенням від 28 лютого 2014 року від № 63-14 Державна міграційна служба України визнала громадянина Афганістану ОСОБА_1 таким, який втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства) на підставі пункту 1 частини першої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомленням від 12 березня 2015 року № 10 повідомило ОСОБА_1 про втрату статусу біженця відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Громадянин Афганістану ОСОБА_1, 23 серпня 1977 року народження, отримав статус біженця згідно рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій 25 грудня 2008 року № 870-08 відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців».

З матеріалів справи вбачається, що в листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 11 вересня 2013 року № 9901 до Начальника Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві виявлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 з використанням проїзного документу біженця TD 002407 23 жовтня 2011 року вилетів рейсом Київ - Дубаї (ОАЕ), а звідти добровільно виїхав до Афганістану. 25 листопада 2011 року ОСОБА_1 зворотнім маршрутом повернувся до України.

В письмових поясненнях, які прийняв старший лейтенант Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Іщенко А.І. 6 серпня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1, громадянин Афганістану їздив до Афганістану 23 листопада 2011 року на один місяць провідати дружину та сина.

Також з протоколу співбесіди Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві 26 грудня 2013 року з позивачем, на запитання: «Ви один раз їздили до Афганістану?» ОСОБА_1 відповів: «Я їздив один раз тому, що був хворий син», підтверджень про хворобу дитини не має. На запитання співробітника органу міграційної служби чи знав ОСОБА_1, що не можна виїжджати до Афганістану, відповів, що не знав.

При наданні оцінки щодо неправомірності рішення Державної міграційної служби України від 28 лютого 2014 року № 63-14, суд виходить з наступного.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 3671) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;.

Згідно пункту 3 частини першої статті 11 Закону № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

В статті 38 Європейської Директиви про мінімальні стандарти розгляду заяв про притулок особі повинно бути надано право бути повідомленим у письмовій формі про причини перегляду статусу, і можливість надати свої аргументи, за допомогою особистої співбесіди і письмово, щодо того, чому його / її статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту, не повинен бути скасованим.

Суд вважає, що відповідачем дотримано процедуру позбавлення позивача статусу біженця.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 січня 2014 року Головним управлінням в м. Києві Державної міграційної служби України винесено подання про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України № 3671-VI та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про втрату статусу біженця ОСОБА_1.

Враховуючи, що 25 грудня 2008 Державний комітет України у справах національностей та релігій надано статус біженця на підставі абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців», як особа, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками віросповідання, Державною міграційною службою України 28 лютого 2014 року прийнято рішення про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України № 3671-VI.

Пунктом 3 частини першої статті 11 Закону № 3671-VI встановлено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Пунктом 1 частини першої статті 11 Закону № 3671-VI VI встановлено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Враховуючи відсутність доказів щодо використання позивачем захисту країни громадянської належності, суд приходить до висновку, що Державною міграційною службою України передчасно застосовано норму Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28 лютого 2014 року № 63-14 про втрату статусу біженця.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий М.А. Бояринцева

Судді А.С. Мазур

О.В. Кротюк