Справа № 2а-6358/12/2070
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2015 р. м. Київ К/800/7461/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Малиніна В.В.,

Швець В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства Дослідне господарство «Червоний жовтень» Інституту рослинництва ім. Юр'єва УААН про стягнення заборгованості за касаційною скаргою Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 червня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного підприємства Дослідне господарство «Червоний жовтень» Інституту рослинництва ім. Юр'єва УААН, в якому просив стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції та пеню за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14 червня 2012 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року залишено без змін рішення суду першої інстанції.

Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів не погоджуючись з постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14 червня 2012 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року звернулось до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, матеріали справи, колегія суддів, в межах ст. 220 КАС України, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на підставі наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

Згідно чинних нормативів відповідача, середньооблікова чисельність штатних працівників на 2011 рік складало 109 осіб, з них фактично працюючих інвалідів - 3 особи. Кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 4 особи. Звіти з зазначенням посади для працевлаштування інвалідів на 1 робоче місце подавались до відповідача періодично.

У зв'язку з тим, що підприємством не була працевлаштована 1 особа із встановленням інвалідності, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення адміністративно-господарський санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць у 2011 році.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, посилаючись на ухвалу Господарського суду Харківської області від 07 березня 2007 року, якою відносно відповідача порушено справу про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, дійшов висновку про відсутність обов'язку щодо сплати адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для інвалідів.

Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції погодився з таким висновком, проте додатково зазначив, що відповідачем, були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів та направлялись звіти за формою 3-ПН про наявність вакансій. Також зазначив, що державною службою зайнятості не було надано доказів направлення для працевлаштування на підприємство інвалідів або звернення інваліда на підприємство та відмови відповідача у його працевлаштуванні.

Проте, аналізуючи обставини справи та застосовуючи відповідні норми матеріального права, суд касаційної інстанції не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій на підставі наступного.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, а також припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення та введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідації з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов'язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов'язання. З огляду на наведене можна зробити висновок про те, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Що стосується зобов'язань поточних кредиторів, то за цими зобов'язаннями, згідно із загальними правилами, нараховуються неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов'язаннями, які забезпечують належне виконання основного зобов'язання і є похідними від нього.

З огляду на наведене, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то, відповідно, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання згаданих зобов'язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також штрафних санкцій ґрунтується на законі.

За приписами ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію; їх виконання для боржника є обов'язковим, але пеня, штраф та інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що застосовуються до платника податків за порушення податкового законодавства не нараховуються, оскільки ця норма визначає конкретний проміжок часу, який відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов'язаний із його суттю.

Нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій з усіх видів заборгованості за зобов'язаннями, строк виконання яких настав після порушення справи про банкрутство та введення мораторію, припиняється згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» лише з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Враховуючи те, що строк виконання зобов'язань з подачі звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів та здійснення заходів щодо створення робочих місць настав у позивача після 07 березня 2007 року, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство, дія мораторію на виконання цих зобов'язань не розповсюджувалась.

Також погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний адміністративний суд в своєму рішенні посилається на довідку Балаклійського районного центру зайнятості від 08 травня 2012 року № 803 та зазначив, що відповідачем вчасно та систематично направлялися звіти за формою 3-ПН за 2011 рік про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Проте, із зазначеної довідки вбачається, що Державне підприємство Дослідне господарство «Червоний жовтень» Інституту рослинництва ім. Юр'єва УААН подавало звіти про наявність вільних робочих місць для інвалідів за формою 3-ПН в березні, серпні, жовтні, листопаді та грудні 2011 року.

Частиною третьою статті 18 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною четвертою статті 20 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

За приписами частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 4 Постанови № 7 Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Вказані вимоги закону судом апеляційної інстанцій були проігноровано, а саме, даючи правову оцінку діям Державного підприємства Дослідне господарство «Червоний жовтень» Інституту рослинництва ім. Юр'єва УААН, суд апеляційної інстанцій зазначив, що підприємство вчасно та систематично звітувало про наявність вакантних місць щомісячно протягом 2011 року.

Однак, в матеріалах справи відсутні щомісячні звіти форми № 3-ПН за весь 2011 рік, які підтверджують або спростовують виконання відповідачем обов'язку передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць, а є лише звіти про наявність вільних робочих місць для інвалідів за формою 3-ПН за березень, серпень, жовтень, листопад та грудень 2011 року.

З огляду на те, що зазначені обставини мають суттєве значення для визначення правових норм, які слід застосовувати до спірних правовідносин, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати обставини у справі та давати їм оцінку, справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

За приписами ч.2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 222, 227, 231 КАС України, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 червня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

В.В. Швець