Справа № 826/585/15
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2015 року 08:07 № 826/585/15
Окружний адміністративний суд м. Києва у складі головуючого судді Саніна Б.В., при секретарі судового засідання Дмитрієвій В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Служби зовнішньої розвідки України
провизнання незаконними та скасування наказу та дисциплінарного стягнення
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач/ ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач), в якому просить суд:
1. Визнати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 "Про преміювання" №903-ос від 24.12.2014 р., відповідно до якого ОСОБА_1 було позбавлено 100% премії із розрахунку 10% щомісячного грошового забезпечення, незаконним та скасувати його.
2. Визнати дисциплінарне стягнення незаконним та скасувати його.
3. Судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2015 р. відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.
У судовому засіданні 26.02.2015 р. було допущено заміну неналежного відповідача, так первинного відповідача (Військова частина НОМЕР_1 ), було замінено на належного - Служба зовнішньої розвідки України (надалі СЗР України).
В судове засідання з`явився позивач, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд позов задовольнити з підстав, що були зазначені в позовній заяві, зокрема позивач зазначив, що оскаржувані наказ та дисциплінарне стягнення є протиправними та такими, що прийнятті з порушенням вимог чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.
В судове засідання з`явився представник відповідача, який проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, просив суд в задоволені адміністративного позову відмовити, оскільки оскаржувані наказ та дисциплінарне стягнення прийняті (накладені) відповідачем у спосіб та в межах, визначених чинним законодавством України, а тому не було допущено порушень законних прав та інтересів позивача.
У судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_2 (начальник 1 управління 2 департаменту 55 Центру СЗР України) (надалі ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 (директор 2 департаменту 55 Центру СЗР України) (надалі ОСОБА_3 ), які повідомили про обставини притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та підпорядкування позивача.
В судовому засіданні 16.03.2015 р., відповідно до положень ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд перейшов до письмового провадження по справі за згодою сторін.
Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно наказу Голови СЗР України №04 від 07.12.2004 р. СЗР України присвоєне умовне найменування "Військова частина НОМЕР_1 ".
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 по особовому складу від 28.08.2014 р. №602-ос позивача зараховано на посаду начальника відділу у розпорядження керівника структурного підрозділу ОСОБА_3
11.12.2014 р. до полковника ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні директора 2 департаменту 55 Центру СЗР України за посадою начальника відділу, застосовано директором департаменту дисциплінарне стягнення догану, за порушення військової дисципліни, що полягало у відсутності на службі без поважної причини у службовий час.
24.12.2014 р. Головою СЗР України був прийнятий наказ "Про преміювання" №903-ос (надалі Наказ №903-ос), яким, як стверджував позивач, його ( ОСОБА_1 ) було позбавлено 100% премії із розрахунку 10% щомісячної заробітної плати.
Вважаючи, зазначені вище догану та Наказ №903-ос такими, що порушують законні права та інтереси позивача, останній звернувся за їх захистом до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Згідно положень ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про Службу зовнішньої розвідки України" №3160-IV від 01.12.2005 р. СЗР України є державним органом, який здійснює розвідувальну діяльність у політичній, економічній, військово-технічній, науково-технічній, інформаційній та екологічній сферах. СЗР України підпорядкована Президентові України та підконтрольна Президентові України і Верховній Раді України. До співробітників СЗР України як військового формування належать військовослужбовці, службовці та працівники Служби зовнішньої розвідки України.
Згідно ч.5 ст.6 Закону України "Про розвідувальні органи України" №2331-III від 22.03.2001 р. (надалі Закон №2331-III) розвідувальні органи України є юридичними особами, вони мають дійсне та умовне найменування, відповідні емблеми, печатки і штампи, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, рахунки, у тому числі валютні, в банках та інших фінансових установах.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України №551-XIV від 24.03.1999 р. (надалі - Дисциплінарний статут).
Згідно преамбули Дисциплінарного статуту усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту. Дія Дисциплінарного статуту поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ст.83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Так, згідно ст.68 Дисциплінарного статуту на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження в посаді; пониження військового звання на один ступінь; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; позбавлення військового звання.
Статтею 84 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Суд звертає увагу, що у вказаній вище нормі (ст.84 Дисциплінарного статуту) закріплено не обов`язок, а право проводити службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Згідно ст.86 та ст.87 Дисциплінарного статуту після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення (ст.87 Дисциплінарного статуту).

З матеріалів справи, а також показів свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом встановлено, що на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за те, що 09.12.2014 р. ним було допущено відсутність на службі без поважної причини у службовий час, при цьому позивач стверджував, що вихід за межі адміністративної будівлі Військової частини НОМЕР_1 у робочий час ним було здійснено з дозволу безпосереднього керівника ОСОБА_2 .
Згідно п.4.6 Інструкції про застосування окремих норм Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України, затвердженої наказ СЗР України №75 від 28.03.2012 р. (надалі Інструкція №75), начальники зобов`язані організовувати службову діяльність військовослужбовців, зарахованих у їх розпорядження (п.44 Положення), та здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення та інших нормативно-правових актів. Рішенням начальника на військовослужбовця, зарахованого у його розпорядження, або іншого прямого начальника може покладатися виконання окремих обов`язків (завдань).
Як вже було встановлено вище судом, ОСОБА_1 було зараховано на посаду начальника відділу у розпорядження керівника структурного підрозділу ОСОБА_3 .
Водночас, як вбачається з аркушу бесіди, проведеної 07 та 09 жовтня 2014 р. з полковником ОСОБА_1 , що також підтверджується показами свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивачу було доведено, що відповідно до вимог п.4.6 Інструкції №75 на час перебування позивача у розпорядженні, організацію його службової діяльності та здійснення контролю за виконанням ним окремих обов`язків (завдань) відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СЗР України та інших нормативно-правових актів, рішенням директора 2 департаменту 55 Центру СЗР України ( ОСОБА_3 ) покладено на начальника 1 управління 2 департаменту 55 Центру СЗР України ( ОСОБА_2 ).
Таким чином, ОСОБА_2 , на час перебування позивача у розпорядженні ОСОБА_3 , уповноважений здійснювати відносно ОСОБА_1 організацію його службової діяльності та здійснення контролю за виконанням ним окремих обов`язків (завдань), при цьому повноваженнями щодо надання дозволу на вихід за межі адміністративної будівлі Військової частини НОМЕР_1 у робочий час ОСОБА_2 не наділений, натоміть, із пояснень свідків встановлено, що такі повноваження має ОСОБА_3 .
При цьому, як було встановлено в судовому засіданні, та підтверджено показами свідків, ОСОБА_1 дозвіл ОСОБА_3 на залишення адміністративної будівлі Військової частини НОМЕР_1 у робочий час не отримував.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача щодо відсутності позивача 09.12.2014 р. на службі без поважної причини у службовий час, у зв`язку з чим на ОСОБА_1 було правомірно накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

При цьому, суд не погоджується з посиланнями позивача, в обґрунтування протиправності накладення на нього догани, на не проведення згідно зі ст.84 та ст.86 Дисциплінарного статуту службового розслідування та бесіди з командиром, оскільки логічний аналіз зазначених норм дає можливість дійти висновку, що дані заходи проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Відносно позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування Наказу №903-ос суд зазначає наступне.
Згідно ст.13 Дисциплінарного статуту заохочення є важливим засобом виховання військовослужбовців і зміцнення військової дисципліни. Кожний командир у межах прав, наданих йому цим Статутом, зобов`язаний заохочувати підлеглих військовослужбовців за старанність, розумну ініціативу та сумлінне виконання службових обов`язків. Заохочення має бути заслуженим. При визначенні виду заохочення враховується характер заслуг військовослужбовця та його ставлення до служби за попередній час.
Статтею 27 Дисциплінарного статуту передбачено, що до офіцерів застосовуються такі заохочення: оголошення подяки; зняття раніше накладеного дисциплінарного стягнення; нагородження грамотою, цінним подарунком або грошовою премією; занесення прізвища до Книги пошани військової частини (корабля); дострокове присвоєння чергового військового звання до полковника, капітана 1 рангу включно; нагородження заохочувальними відзнаками Міністерства оборони України.
Відповідно до ст.31 Дисциплінарного статуту командири можуть застосовувати заохочення, передбачені у пунктах "а" і "в" статті 27, як до окремого військовослужбовця, так і до всього особового складу підрозділу, військової частини.
Суд звертає увагу, що згідно п.4.16.1 Інструкції про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Служби зовнішньої розвідки України, затвердженої наказом Служби зовнішньої розвідки України №45 від 28.02.2008 р., (надалі Інструкція №45) преміювання військовослужбовців здійснюється щомісячно у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.
При цьому, згідно п.4.16.4 Інструкції №45 у разі невиконання планових заходів, порушення виконавської дисципліни, вимог військових статутів і внутрішнього розпорядку за рішенням Голови СЗР України, його заступників згідно із розподілом функціональних обов`язків або керівників, яким Головою СЗР України надано відповідні права, за мотивованим рапортом керівника відповідного підрозділу військовослужбовець може бути позбавлений премії або розмір її може бути зменшено.
Таким чином, чинним законодавством України на момент існування спірних правовідносин, було передбачено право командирів застосовувати заохочення у вигляді грошової премії як до окремого військовослужбовця, так і до всього особового складу підрозділу, військової частини, при цьому у певних випадках військовослужбовець може бути позбавлений премії або розмір її може бути зменшено.

З наданої відповідачем довідки СЗР України №3/210 від 05.02.2015 р. судом встановлено, що Наказ №903-ос не містить прізвища позивача, у зв`язку з чим, суд шляхом логічного аналізу приходить до висновку, що даним наказом позивача не позбавлено премії, натомість даним наказам застосовано заохочення у вигляді грошової премії до інших працівників СЗР України.
Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Частиною 1 ст.69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Положеннями ч.1 та ч.2 ст.71 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Як наслідок, оскільки Наказом №903-ос не позбавлено (не зменшено розмір) премії позивача, а тому ОСОБА_1 необґрунтовано стверджував, що даним наказом було порушено його законні права та інтереси.
Враховуючи все вищезазначене у сукупності, керуючись положеннями ст.11 КАС України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.
Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до положень ст.94 КАС України, судовий збір позивачу не відшкодовується.
Керуючись положеннями ст.ст. 2, 17, 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя Б.В. Санін