Справа № 2а/0270/2105/11
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року м. Київ К/9991/69432/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Маринчак Н.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Жмеринської об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року

у справі № 2а/0270/2105/11

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Курланд»

до Жмеринської об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області

про визнання протиправними дій, визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Курланд» (далі - ТОВ «Курланд»; позивач) до Жмеринської об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області (далі - Жмеринська ОДПІ у Вінницькій області; відповідач) задоволено повністю. Визнано протиправними дії Жмеринської ОДПІ у Вінницькій області щодо складання акту перевірки № 169/23/34657396 від 20 квітня 2011 року та направлення податкового повідомлення-рішення № /0 від 20 квітня 2011 року. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № /0 від 20 квітня 2011 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, Жмеринська ОДПІ у Вінницькій області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ «Курланд» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за червень, липень 2010 року, за результатами якої складено акт № 169/23/34657396 від 20 квітня 2011 року.

Перевіркою встановлено порушення товариством пункту 8-1.3 статті 8-1 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з неперенесенням із загальної декларації з податку на додану вартість до спеціальної суми податкового кредиту в розмірі 808 871,40 грн., сформованої внаслідок придбання паливно-мастильних матеріалів, основних засобів, запасних частин, засобів захисту рослин та інших товарно-матеріальних цінностей для здійснення виробничої діяльності, до переходу позивача на спеціальний режим оподаткування.

На підставі зазначеного акту перевірки Жмеринською ОДПІ у Вінницькій області прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 20 квітня 2011 року, яким ТОВ «Курланд» зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) податку на додану вартість у розмірі 808 871,40 грн.

На переконання колегії судів, суди попередніх інстанцій цілком обґрунтовано визнали протиправним та скасували названий акт індивідуальної дії, адже Закон № 168/97-ВР не передбачає обов'язку платника податку проводити коригування правильно відображеного податкового кредиту в зв'язку з переходом на спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського господарства.

Так, згідно з підпунктом «а» пункту 8-1.15 статті 8-1 Закону № 168/97-ВР у разі якщо товари (послуги), основні фонди, виготовлені та/або придбані, використовуються сільськогосподарським підприємством частково для виготовлення сільськогосподарських товарів (послуг), а частково для інших товарів (послуг), то сума сплаченого (нарахованого) податкового кредиту розподіляється виходячи з частки використання таких товарів (послуг), основних фондів в операціях сільськогосподарського виробництва та відповідно в інших операціях.

Отже, вказаною нормою визначено обов'язок сільськогосподарського підприємства здійснювати розподіл податкового кредиту з податку на додану вартість у процесі виробництва сільськогосподарської та несільськогосподарської продукції. В той же час, перехід підприємства на спеціальний режим оподаткування, про який йдеться у даній статті Закону, не має жодного відношення до способу використання позивачем його матеріальних ресурсів.

Вказана норма, як і будь-яка інша, якою регламентовано спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського господарства, не зобов'язує платника податку проводити коригування правильно сформованого податкового кредиту, пов'язаного з виробництвом сільськогосподарської продукції у періоді перебування підприємства на загальній системі оподаткування, у зв'язку з переходом на спеціальний режим, тобто податкового кредиту, який виник до моменту такого переходу.

Натомість, системний правовий аналіз норм Закону № 168/97-ВР дає підстави для висновку про те, що визначений у статті 8-1 цього Закону спеціальний режим оподаткування поширюється виключно на ті господарські операції, які здійснюються платником податків після переходу на спеціальний режим оподаткування, а відтак і на той податковий кредит, який виник за їх результатами.

Таким чином, висновок відповідача про обов'язок позивача відкоригувати податковий кредит у зв'язку з переходом на спеціальний режим оподаткування не ґрунтується на вимогах чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а відтак обґрунтовано визнаний судовими інстанціями помилковим.

В той же час, судами не враховано, що діяльність щодо складання актів перевірок є службовою діяльністю працівників органу державної податкової служби на виконання своїх посадових обов'язків із збирання доказової інформації щодо дотримання платником податків податкової дисципліни. Наявність акту перевірки чи включення до його змісту певних висновків самі собою не створюють жодних перешкод для діяльності платника податків.

Виходячи з наведеного, дії посадових осіб контролюючого органу щодо складання акту перевірки не порушують права чи інтереси особи, не впливають на її суб'єктивні права та обов'язки, а відтак підстави для задоволення такої позовної вимоги відсутні.

Крім того, право податкового органу на прийняття податкового повідомлення-рішення передбачалось пунктом 4.2 статті 4 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). У разі ж встановлення судами протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення належним способом відновлення порушеного права є скасування такого акту індивідуальної дії, а не визнання протиправними дій посадових осіб контролюючого органу щодо його винесення.

Відповідно до статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати, а рішення суду першої інстанції - змінити.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Жмеринської об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року змінити в частині задоволення позову про визнання протиправними дій Жмеринської об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області щодо складання акту перевірки № 169/23/34657396 від 20 квітня 2011 року та направлення податкового повідомлення-рішення № /0 від 20 квітня 2011 року.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В решті постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Маринчак Н.Є.