Справа № 826/20598/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовом

Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

до

Таращанського відділення Білоцерківської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

про

визнання протиправним та скасування рішення

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Дочірнє підприємство «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (надалі – позивач або ДП «Київське обласне дорожнє управління») з позовом до Таращанського відділення Білоцерківської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (надалі – відповідач або податковий орган) про визнання протиправним та скасування рішення № 0003030 від 26.08.2014 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (неперерахування) єдиного внеску, щодо нарахування пені в сумі 10 315,89 грн. та штрафу 15 278,53 грн.

Одночасно, Дочірнє підприємство «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (надалі – позивач або ДП «Київське обласне дорожнє управління») звернулося до адміністративного суду з позовом до Таращанського відділення Білоцерківської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (надалі – відповідач або податковий орган) про визнання протиправним та скасування рішення № 0003040 від 26.08.2014 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату(неперерахування) єдиного внеску, щодо нарахування пені в сумі 8 382,55 грн. та штрафу 13 256,85 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржувані рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки всупереч приписів Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідачем здійснено нарахування оскаржуваними рішеннями пені та штрафних санкцій на суми недоїмки єдиного внеску в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Відповідач проти позову заперечував, вважаючи оскаржувані рішення законними та обґрунтованими, прийнятими на підставі та на виконання положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування» та керуючись положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», просив суд відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог.

У судове засідання 05.03.2015 року відповідач не з’явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Філія «Таращанська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Київське дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та Філія «Таращанське районне дорожнє управління» ДП «Київське дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є відособленими підрозділами позивача та не є юридичними особами, відповідальність по зобов’язанням яких несе позивач.

При цьому, 09.09.2011 року Господарським суду міста Києва за результатом розгляду заяви Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про порушення справи про банкрутство постановлено ухвалу про порушення провадження у справі про банкрутство № 44/258-б, якою, крім іншого, введено мораторій (на весь час провадження справи про банкрутство) на задоволення вимог кредиторів боржника, відповідно до ст.11 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2013 року у справі № 44/258-б, крім іншого, призначено керуючого санацією ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» розпорядника майна – арбітражного керуючого.

Не зважаючи на тривалу процедуру банкрутства позивача, відповідачем 26.08.2014 року прийняті оскаржувані рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску:

№ 0003040, якими до Філії «Таращанське районне дорожнє управління» ДП «Київське дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» застосовані штраф в розмірі 13 256,85 грн. (10%) та пеня в сумі 8 382,55 грн. (0,1% від сум недоїмки) за період з 21.01.2014 року до 21.08.2014 року.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач оскаржував їх в адміністративному порядку до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в результаті чого, оскаржувані рішення були залишені без змін, а скарги позивача – без задоволення.

Відповідно до п.56.1. ст.56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Вважаючи рішення відповідача від 26.08.2014 року № 0003030 та № 0003040 протиправними, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами про їх скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

В той же час, за змістом п.1.3. ст.1 Податкового кодексу України, він не регулює питання погашення податкових зобов’язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов’язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, зборів на обов’язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі-Закон № 2464-VІ).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно положень п.1 ч.1, ч.5 ст.7 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок нараховується, крім іншого, для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску врегульований статтею 9 Закону № 2464-VІ.

Так, ч.5 ст.9 закріплено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов’язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця (ч.8 ст.9).

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов’язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.11 ст.9).

Такі фінансові санкції визначені у ст.25 Закону № 2464-VІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема, частиною 11 зазначеної статті закріплено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції, крім іншого, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладає на платника єдиного внеску штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Крім того, на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Недоїмкою, відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VІ, є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що для визначення правильності нарахування штрафу та пені, обов’язково слід встановити факт невиконання платником єдиного внеску обов’язку по сплаті сум внеску, а також розмір недоїмки, на який нараховано штраф та пеня.

У той же час, відповідачем на підтвердження правильності визначення позивачу сум штрафу та пені за оскаржуваними рішеннями не подані суду будь-які докази існування у Філії «Таращанська дорожньо-експлуатаційна дільниця» та Філії «Таращанське районне дорожнє управління» недоїмок та їх розмірів.

Окрім зазначеного, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вже зазначалося раніше, відносно позивача Господарським судом місті Києва 09.09.2011 року порушено провадження у справі про банкрутство. Доказів закінчення відповідної процедури банкрутства на момент прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, суду не подано.

При цьому, умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі-Закон № 2343-ХІІ).

Зі змісту ч.4 ст.12 Закон № 2343-ХІІ (у редакції, яка діяла на момент порушення справи про банкрутство) вбачається, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов’язкових платежів).

Отже, за змістом зазначеної норми, боржник повинен виконувати зобов’язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, встановлених спеціальними нормами законодавства.

У редакції ст.1 Закону № 2343-ХІІ, яка діяла на момент порушення справи про банкрутство, мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 18.12.2012 року у справі №5/34-09 за позовом ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» про стягнення заборгованості.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» саме у редакції на час порушення справи про банкрутство, суд виходить з приписів п.11 прикінцевих і перехідних положень названого Закону, в якому закріплено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваних рішень відповідача від 26.08.2014 року № 0003030 та № 0003040, і, відповідно, про їх скасування.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішення суб’єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведено правомірності прийнятих ним оскаржуваних рішень від 26.08.2014 року № 0003030 та № 0003040 з урахуванням вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Таращанського відділення Білоцерківської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області від 26.08.2014 року № 0003030 та № 0003040 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

3. Судові витрати в сумі присудити на користь Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за рахунок Державного бюджету України.

4. Покласти на відповідний підрозділ Державної казначейської служби України виконання постанови суду в частині стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Таращанського відділення Білоцерківської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій