Справа № 804/4994/13-а
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м.Київ К/800/29424/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського Управління юстиції Дніпропетровської області База Дмитра Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського Управління юстиції Дніпропетровської області База Дмитра Анатолійовича, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 18 березня 2013 року №964661 про відмову у державній реєстрації права приватної власності на будівлі та споруди, а саме: адміністративну будівлю літ.Ц-2, прибудови літ.П1-1, П2-1, п2-1, п3-1, п4-1 ганок-естакада літ.п1, що розташовані у АДРЕСА_1, а також зобов'язати відповідача провести державну реєстрацію права приватної власності на вказане майно.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав про неправомірність оскаржуваного рішення відповідача щодо відмови у державній реєстрації прав з підстав не введення самочинно побудованого майна в експлуатацію за наявності судового рішення про визнання права власності на об'єкт нерухомості.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.

При винесенні рішення суд першої інстанції виходив із протиправності відмови відповідача у здійсненні державної реєстрації прав позивача на об'єкт нерухомості на підставі судового рішення про визнання права власності на нерухоме майно без введення в експлуатацію.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року задоволено апеляційну скаргу Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського Управління юстиції Дніпропетровської області База Дмитра Анатолійовича; скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року; у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції, з посиланням на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», мотивовано наявністю у законі прямої вимоги щодо необхідності прийняття об'єкта нерухомості в експлуатацію. Судом зазначено, що при визнанні права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду забудовник не звільняється від обов'язку введення об'єкта в експлуатацію відповідно до вимог законодавства.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року, залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року.

У касаційній скарзі зазначає про порушення відповідачем встановленого законодавством обов'язку державної реєстрації права власності на нерухоме майно та права власності позивача на це майно.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2012 року по справі №403/15066 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро 2010», Дніпропетровської міської ради визнано за ОСОБА_2 право власності на будівлі і споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються з: антресольного поверху - літ.П-1 (поз.23 (площа 30,8 м2), поз.24 (площ. 32,2 м2) - адміністративної будівлі - літ. Ц-2 (загальною площею 109,9 м2); прибудови літ. П1 - 1 (поз.17) - площ. 56,9 м2; прибудови літ. П2 - 1 (поз.18) - площ. 505,6 м2; прибудови літ. п2 - 1 (поз.16) - площ. 8,8 м2; прибудови літ. п3 - 1 (поз.14) - площ. 7,4 м2; прибудови літ. п4 - 1 (поз.15) - площ. 9,2 м2; без прийняття в експлуатацію.

27 лютого 2013 року позивачем ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подано до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 315859 для проведення державної реєстрації права власності на будівлі та споруди, що розташовані Дніпропетровська обл., АДРЕСА_1.

Рішенням Реєстраційної служби Дніпропетровського міського Управління юстиції Дніпропетровської області База Д.А. від 18 березня 2013 року №964661 відмовлено у державній реєстрації права власності на об'єкт нерухомості на підставі ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», п.п.16, 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, у зв'язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

У рішенні зазначено, що згідно даних поточної технічної інвентаризації, проведеної Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, станом на 11 червня 2012 року, встановлено, що ОСОБА_2 самочинно побудував адміністративну будівлю літ. Ц-2, прибудови літ. П1-1, П2-1, п2-1, п3-1, п4-1, ганок-естакада літ.п1 (самовільно збільшено у розмірах), вищезазначене майно підлягає введенню в експлуатацію, про що виставлено відповідні штампи у технічному паспорті.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно: приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав

Статтею 24 Закону № 1952-IV визначені підстави відмови в державній реєстрації прав та обтяжень, зокрема, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (п.4 ч.1 ст.24 Закону).

Як встановлено ч.2 ст.5 Закону № 1952-IV, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 затверджений Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відповідно до п.10 якого у разі, коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. Датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката (п.11 Порядку).

Як вірно відзначено судом апеляційної інстанції, при визнанні права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду забудовник не звільняється від обов'язку введення об'єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, оскільки рішення суду про визнання права власності є лише одним із правовстановлювальних документів, а питання готовності об'єкта до експлуатації, відповідності його технічним нормам та стандартам, належить до виключної компетенції органів державного архітектурно-будівельного контролю.

Враховуючи, що прийняття нерухомого майна в експлуатацію є обов'язковою передумовою проведення державної реєстрації прав на таке майно, відповідачем обґрунтовано та правомірно прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

За вказаними обставинами колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора з підстав їх необґрунтованості, оскільки відповідач при вчиненні оскаржуваних дій та відмові у державній реєстрації прав діяв на підставі та в межах повноважень, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи касаційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту ухвалення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених статтями 237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді