Справа № 826/5024/14
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року м. Київ К/800/57331/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
секретар судового засідання - Зубенко Д.В.;

за участю представника позивача - Гасюка А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД» до Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України про визнання протиправними та скасування рішення та картки відмови, що переглядається за касаційною скаргою Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ТОВ «ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД» (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України (далі - Митниця) про визнання протиправними та скасування рішення та картки відмови у митному оформленні.

Зазначали, що оскаржуваними рішеннями Митниці визначено митну вартість ввезеного позивачем товару (кормової добавки) за другим методом та відмовлено у прийнятті митної декларації у зв'язку з таким коригуванням.

Посилаючись на те, що надали митному органу усі необхідні документи, що підтверджують достовірність визначення митної вартості за ціною контракту, просили визнати протиправними та скасувати рішення Митниці від 24 січня 2014 року № 100270002/2014/000047/2, а також картку відмови у митному оформленні від 24 січня 2014 року № 100270002/2014/30053.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі Митниця, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що у грудні 2013 року на підставі зовнішньоекономічного договору з Firma «Evonik Industries AG» (Угорщина) позивачем ввезено на митну територію України партію товару (кормова добавка - аміносполука L-Threonine). Умови поставки - СІР UA Гайсин.

Задекларована позивачем митна вартість, обчислена за ціною договору, склала 32 000 євро.

На підтвердження заявленої вартості Товариство надало такі документи: зовнішньоекономічний контракт; специфікацію; ветеринарне свідоцтво та сертифікат; довідку про відсутність валютних цінностей за кордоном; декларацію якості; реєстраційне посвідчення; сертифікат відповідності; інвойс; .

На вимогу відповідача про надання додаткових документів Товариством також подано до Митниці копію митної декларації країни відправлення; інформацію біржових організацій про вартість аналогічного товару; прайс-лист виробника та копію каталогу; експертний висновок ДП «Держзовнішінформ»; платіжний документ про оплату попередніх партій товару; паспорт якості; документ про страхування товару.

Митницею відмовлено у прийнятті декларації (картка відмови від 24 січня 2014 року № 100270002/2014/30053) та винесено рішення про коригування митної вартості за другим методом (ціною ідентичних товарів) від 24 січня 2014 року № 100270002/2014/000047/2, визначивши її розмір на рівні 39 200 доларів США.

Підставою для коригування зазначено розбіжності у поданих документах (щодо дати оплати і неможливості ідентифікувати оплату з відповідною партією товару).

Задовольнивши позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сумнів митного органу у контрактній вартості товарів є необґрунтованим, а позивач подав достатні документи для підтвердження контрактної вартості.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу (МК) України від 13 березня 2012 року № 4496-VI митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 54 МК України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом.

Відповідно до частини третьої статті 54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно з частиною шостою статті 54 МК України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Частиною сьомою статті 54 МК України передбачено, що у разі, якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Таким чином, законодавець запропонував таку конструкцію регулювання митних відносин, якою презюмується правильність визначення митної вартості декларантом, у випадку, якщо не доведено інше.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), банківські платіжні документи (якщо рахунок сплачено); інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

За правилами частини третьої цієї ж статті у разі якщо зазначені документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Таким чином, право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

З наведеним висновком кореспондуються положення пункту 2 частини п'ятої статті 54 Митного кодексу України, за змістом якої Митниця має право письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості лише у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з оскаржуваного рішення Митниці, підставою для виникнення сумнівів у задекларованій позивачем вартості вказано розбіжності щодо дати оплату товару (у контракті зазначено про надання відстрочки в 45 днів від дати рахунку, а в інвойсі кінцевою датою платежу визначено 24 січня 2014 року).

Колегія суддів не вбачає у цих документах розбіжностей, оскільки інвойс датований 10 грудня 2013 року, а 45 день, починаючи з цієї дати, припадає на 24 січня 2014 року.

Також у рішенні Митниці зазначено, що поданий позивачем платіжний документ не можна ідентифікувати з партією товару. Таке зауваження є безпідставним, оскільки відповідний платіжний документ стосується оплати попередніх партій товару. Позивачем не заперечується, що станом на момент митного оформлення оплата останньої партії товару ще не була здійснена.

З огляду на те, що на момент проведення коригування кінцевий строк оплати товару (24:00 год 24 січня 2014 року) не настав, сумніви Митниці у контрактній вартості товару є необґрунтованими, а правових підстав витребувати додаткові документи у відповідача не було.

Посилання у касаційній скарзі на недоліки додаткових документів та їх неповне надання не можуть прийматися до уваги з огляду на те, що підстав для витребування таких документів у Митниці не було.

З викладеного вбачається, що суди дійшли правильного висновку про задоволення цього позову.

Водночас, судами неправильно вирішено питання про джерело коштів для стягнення на користь Товариства судових витрат.

Зокрема, зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва стягнути судові витрати в сумі 487,20 грн на користь позивача за рахунок Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунків Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Таким чином, у спірному випадку кошти необхідно стягнути з Державного бюджету України, а тому рішення судів підлягають зміні.

Відповідно до статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України задовольнити частково.

Змінити постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року в частині розподілу судових витрат, зазначивши про стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД» 487,20 грн судового збору.

В решті - судові рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов