Справа № 2а-0370/3154/12
Суддя: Сеник Р.П.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року Справа № 180882/12

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Сеника Р.П.,

суддів - Хобор Р.Б., Попко Я.С.;

за участю секретаря судового засідання - Сердюк О.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2012 року ОСОБА_1, звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року № 364-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що рішенням Державної міграційної служби від 10 серпня 2012 року № 364-12 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, який потребує додаткового захисту. Повідомлення «про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додатковго захисту»№73 Управління державної міграційної служби України у Волинській області було вручено позивачу 20 вересня 2012 року. Вважає, що дане рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну походження заявника та суперечать вимогам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сомалі, проживав в місті Могадішо, та належить до клану меншини «Шанші», через беззахисність членів його клану перед збройними формуваннями інших етнічних угрупувань і радикальних ісламських формувань та насильство над членами його клану змушений був покинути Сомалі. В серпні 2011 року позивач був викрадений та протягом місяця насильно утримувався ісламським терористичним угрупуванням Аль-Шабаб, яке мало на меті зробити з нього члена свого угрупування, проте знайшов можливість втекти з утримання та залишив країну. Побоювання позивача стати жертвою тортур чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання підтверджуютьс інформацією про країну походження. Зокрема, у Керівних принципах УВКБ ООН по оцінці потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із Сомалі у розділі «Насильно найняті особи» зазначено, що «відмова окремих осіб приєднатися або залишитися в Ісламських ополченнях буде сприйнято як вираження політичних / релігійних переконань (проти фундаменталістських ісламських переконан6ь та/або підтримку ПФПС) і буде, таким чином, ставити їх під загрозу. У листопаді 2011 року потрапив через Ефіопію та Росію в Україну. Просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року №364-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 26 червня 2012 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року № 364-12 про відмову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року №364-12 про відмову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судове рішення мотивоване тим, що рішення Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є незаконним, оскільки при його прийнятті відповідач не взяв до уваги, що повернення позивача до Сомалі для позивача є небезпечним, його клан не може надати відповідного захисту, в позивача є обґрунтовані побоювання стати жертвою войовничого угрупування Аш-Шабааб. Відповідач не вжив заходів щодо перевірки тверджень позивача про можливість розправи з ним зі сторони бойовиків Аш-Шабааб.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції від 24 жовтня 2012 року та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити. Вказує, що постанова Волинського окружного адміністративного суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з врахуванням обставин, які суд встановив без достатніх на те доказів. Відповідач також вказвав, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або додаткового захисту було перевірено всі обставини, на які він посилався при поданні заяви та у співбесіді. Разом з тим, з урахуванням всіх даних про особу позивача, його родину та обставини проживання, відсутні підстави вважати, що у країні походження та у країні постійного проживання позивача йому загрожує небезпека .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 06 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.36 -37 зворот).

Рішенням Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року № 364-12 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому сповіщено повідомленням від 20 вересня 2012 року №73 (а.с.69 зворот-70).

У висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено від 16 травня 2012 року, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, зазначено, що заява громадянина Сомалі ОСОБА_1 є необґрунтованою, заявник не повідомив і не довів жодного факту переслідувань в країні його походження та громадянської належності; повідомлені ним факти і проблеми, з якими він зіштовхнувся, стали наслідком загальної нестабільності та громадянської війни в країні його походження, тобто, його розповідь стосується лише небезпечного проживання на території Сомалі, яка страждає внаслідок внутрішніх конфліктів. Заявник ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною ознакою не мав, а тому він не може бути жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач дійшов висновку, що основна проблема, із-за якої заявник виїхала із Сомалі, - це громадянська війна , безлад в цій країні та економічні проблеми, суперечливі свідчення для легалізації свого незаконного перебування на території України з метою подальшого слідування в одну із країн Західної Європи, оскільки ці критерії та загальна ситуація громадянської війни, яка відбувається в Сомалі, не є підставою для визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового або тимчасового захисту, а тому у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції зазначені висловлювання відповідача свідчать, що він не встановив конкретну причину залишення ОСОБА_1 країни проживання, а тому його рішення є поспішним та необґрунтованим.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах. Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Положеннями Закону України 18 березня 2004 року N 1629-IV "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. А тому суд приймає до уваги як орієнтир Директиви Європарламенту і Ради ЄС стосовно стандартів для кваліфікації громадян третіх країн чи осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту і стосовно єдиного статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, і стосовно змісту захисту, що надається, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини та відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічять конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри (пункт 5 статті 4). Згідно з пунктом 3 статті 4 Директив оцінка клопотання про міжнародний захист здійснюється індивідуально і враховує наступне: усі істотні факти, що стосуються країни походження, що є на момент розгляду заяви, у тому числі законодавство країни походження та способи його застосування; суттєві заяви та документацію, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, піддається чи може піддаватися заявник переслідуванням або ризику нанесення серйозної шкоди; особисту позицію і обставини заявника, у тому числі такі факти, як біографічні дані, стать і вік, для того, щоб оцінити, чи приведуть на підставі особистих обставин заявника ці обставини до його переслідування або нанесення серйозної шкоди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік).

Згідно з пунктом 38 Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженців 1992 року (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженців) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін і при встановленні, чи дійсно цілком обґрунтовані побоювання мають місце обидва елементи повинні братися до уваги. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стати біженцем, і тому з'ясування, у першу чергу, суб'єктивних обставин є досить важливим. А об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Пленум Вищого адміністративного суду у своїй постанові від 26 червня 2011 року №3 (із змінами та доповненнями) згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Підставою даного позову є: наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ненадання документального доказу усних тверджень не є перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У п. п. 10, 11 Роз'яснення щодо тягаря та стандарту доведення при розгляді заяв про надання статусу біженця УВКБ ООН від 16 грудня 1998 року зазначено, що правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.

Оцінивши зазначені позивачем обставини у своїй сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про реальність тверджень позивача щодо наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду у постанові від 16 березня 2012 року №3 (про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3) зазначається, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

При розгляді зазначеної справи суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і цей критерій складається із субєктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

У пункті 205 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців вказано на обов'язок заявника у процесі констатації і оцінки фактів: заявник повинен говорити правду, старатися надати всі докази, якими він володіє і надати будь-яку відповідну інформацію, яка стосується його самого і його минулого із всіма подробицями. Перевіряючий повинен добитися від заявника повного і чіткого викладу своєї ситуації із всіма наявними доказами, оцінювати правдивість заявника і дати оцінку наданим доказам (тлумачачи при необхідності сумніви на користь заявника) з метою виділення об'єктивних і суб'єктивних елементів його справи.

Суд погоджується із відповідачем, що відповідно до пункту 196 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців обов'язок надавати докази лежить на заявнику. Водночас, завдання щодо встановлення і обробки відповідних фактів вирішується разом з особою, яка перевіряє заяву. При цьому необхідно враховувати обмежені можливості шукача притулку в наданні доказів. Так відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" (16 грудня 1998 року) неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 березня 2012 року (а.с.48-50), анкети та реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.50 зворот, 51-52), а також протоколів співбесід від 06 березня 2012 року та від 10 квітня 2012 року (а.с.55-56, 60 зворот 61-63) останній повідомив, що належить до клану Шанші -одного з тих, що належить до меншості в Сомалі, йому багато разів погрожували вбивством представники Аль-Шабаб (клан більшості, що контролює Сомалі), а також один раз його викрали і заставляли співпрацювати з ними, проте він був звільнений урядовими військами. Зазнаючи постійних погроз зі сторони представників Аль-Шабаб та інциденту відносно викрадення і побиття, побоювання за особисте життя та його рідних позивач був вимушений покинути Сомалі.

Судом першої інстанції взято до уваги пояснення ОСОБА_1 від 24 жовтня 2012 року в якому останній зазначає, що він хотів потрапити в будь-яку безпечну країну, де міг би отримати притулок і спокійно жити (а.с.75).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої органами міграційної служби, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Судом першої інстанції з'ясовувалось твердження представника відповідача відносно того, що позивач є економічним емігрантом, оскільки він звертає увагу на протокол співбесіди від 06 березня 2012 року, де позивач зазначає, що основними проблемами в Сомалі є фінансові проблеми та із кланом більшості Аль-Шабаб. В судовому засіданні представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування даного твердження та не зміг довести того, що позивач дійсно залишив свою країну через фінансові проблеми. В протиріччя цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював по професії швець в Сомалі, Хуріва, що підтверджується пункт 1.18 та 1.21 відповідно анкети та реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.48-52).

На думку суду, відповідачем не вжито достатніх і необхідних заходів щодо перевірки тверджень позивача. Відповідачем не перевірено інформацію про заявника по країні його походження, не враховано всіх особистих обставин, які стосуються позивача, а також дискримінаційного становища чоловіків, які проживають в південній та центральній частині Сомалі.

Суд погоджується з додатковими поясненнями представника позивача наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, щодо висновку працівника міграційної служби від 16 травня 2012 року, який не відповідає вимогам пункту 5.1 е) Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, оскільки інформація про країну походження, наведена у ньому, має загальний характер і не пов'язана із змістом заяви - суть якої у загрозі для життя і безпеки ОСОБА_1 через загрозу примусової мобілізації в ряди екстремістської організації Ель-Шабаб. Також, цей висновок зроблений без аналізу суб'єктивної та об'єктивної сторін обґрунтованості побоювання позивача стати жертвою переслідувань або аналізу наявності чи відсутності небезпеки для життя і безпеки заявника.

В судовому засіданні суду першої інстанції 24 жовтня 2012 року представником позивача суду було надано рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2012 року (постанова №125255/12/9104(а.с.78-81) в якому постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року про затримання з метою забезпечення можливості подальшого видворення ОСОБА_1 скасовано та зазначено, що відповідно до статті 32-1 Закону України „Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець та особа без громадянства не може бути видворений або в інший спосіб примусово повернутий до країн, де він може зазнати катування, жорстоких, нелюдських чи таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання та надано оцінку потреби в міжнародному захисті осіб, шукаючих притулок, із Сомалі закріплених в Керівних принципах УВКБ ООН (а.с.83,86).

Як наслідок, суд апеляційної інстанції константує, що відповідач, суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятого рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Виходячи із повноважень, визначених частиною другою статті 162 КАС України, суд приходить до висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року №364-12 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також вважає за необхідне зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Узагальнюючи викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не складають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст..ст. ч.З ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2012 року у адміністративній справі № 2а/0370/3154/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у випадку коли, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуюча- суддя Р.П. Сеник

Судді Я.С. Попко

Р.Б. Хобор