Справа № 813/6854/14
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року Справа № 813/6854/14

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Кузана Р.І.,

судді Тертичного В.Г.,

судді Хоми О.П.,

з участю:

секретаря судового засідання Перчак С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників:

позивача ОСОБА_2,

відповідача Клапчука Р.Я.,

третьої особи Сагайдака Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення і зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач-1) та ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5, позивач-2) звернулись у Львівський окружний адміністративний суд з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просять:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.09.2014р. № 463-14 та № 462-14 про відмову відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;

- зобов'язати даний орган влади прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог вказують, що рішеннями Держаної міграційної служби України №463-14 від 15.09.2014р. та №462-14 від 15.09.2014р. відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Зазначають, що підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідними заявами було те, що вони стали жертвами переслідування за ознакою віросповідання з боку органів влади Російської Федерації. На підтвердження обґрунтованості заяв позивачами подано до міграційної служби низку матеріалів про переслідування мусульман в Росії та жорстоке поводження в місцях позбавлення волі в Російській Федерації. Окрім того міграційній службі долучено матеріали допиту громадянина Росії ОСОБА_7, який був підданий катуванням співробітниками МВС в Тюмені з метою дачі показів про незаконну діяльність ОСОБА_1 Крім цього, від правозахисної організації «Товариство політичних емігрантів із Центральної Азії» до міграційної служби був поданий лист про загрозу переслідування ОСОБА_1 в Росії по релігійній ознаці.

Вважають, що рішення центрального органу міграційної служби про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є такими, що прийняті без повної оцінки основних елементів заяв про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну походження заявників та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів та не відповідають принципам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади. Відповідачем при прийнятті рішення відносно ОСОБА_1 не враховано вказаних ним доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні походження за його релігійні переконання.

При цьому, позивач-1 вказує, що оскаржуване рішення прийняте за результатами розгляду його повторного звернення з новими обставинами, які на його думку свідчать про наявність підстав для отримання ним статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Такими підставами були: посилення відповідальності по статтях Кримінального кодексу Російської Федерації, за якими відносно заявника порушено кримінальну справу; наявність фактів погроз його дружині - ОСОБА_5 з боку невідомих осіб у грудні 2013 року, у зв'язку з чим вона була змушена звертатись до правоохоронних органів; перебування ОСОБА_5 у процедурі оскарження рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Відповідач та третя особа не надали належної оцінки таким обставинам, а тому рішення, що оскаржуються є протиправними та такими, що слід скасувати.

Позивачі та їх представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві до додаткових поясненнях.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України в судовому засіданні проти задоволення даного позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що матеріали особових справ позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5, з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачами притулку обставин, дають підстави стверджувати про відсутність у них обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань, які є визначальними.

ОСОБА_1 не доведено, що після повернення до країни громадянської належності йому буде заподіяно шкоду. Його небажання повертатись до країни громадянської належності, де відносно нього ведеться розслідування за підозрою у скоєнні злочинів за законодавством Російської Федерації, є ніщо інше як спроба уникнути відповідальності. Щодо ОСОБА_5 Державною міграційною службою України встановлено, що така, як член сім'ї ОСОБА_1, попала в поле зору правоохоронних органів, але при цьому «зі сторони працівників ФСБ ніяких дій щодо неї не вчинялося, загрози надходили лише її батькам з метою схилити її до співпраці в рамках кримінальної справи її чоловіка». ОСОБА_5 ніколи не перебувала членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю та політичними поглядами причетною ніколи не була. Можливість її переслідування у разі повернення на батьківщину вона також не довела.

Представник відповідача також вказує, що при розгляді заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено індивідуальні обставини шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону, відповідач правомірно відмовив позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки позивачами не надано ані конкретних відомостей ані жодних документів, які б підтверджували, що у них склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Крім цього, вказані позивачем-1 нові обставини, які послужили підставою для повторного звернення за отриманням статусу біженця, не є достатньо обґрунтованими та не підтверджують, в достатній мірі, наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні громадянської належності.

Враховуючи викладене вважає, що рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, винесені ДМС України у відповідності до вимог чинного законодавства з врахуванням всіх обставин щодо надання їм захисту в Україні.

Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо задоволення даного адміністративного позову заперечив. В обґрунтування заперечень надав пояснення аналогічні тим, які надані представником Державної міграційної служби України.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно з статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671 встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Статтею 9 Закону №3671 встановлено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави дійти висновку, що для прийняття рішення по заяві шукача притулку орган державної міграційної служби повинен в кожному конкретному випадку дослідити ті обставини, на які особа покликається як на підставу для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням інформації по країні походження. При цьому, законодавством не передбачено процедури розгляду повторних звернень заявника. Тому, у випадку надходження такого звернення, необхідно досліджувати повідомлені заявником обставини за критеріями, зазначеними в ст. 6 Закону Закон №3671-VI.

Вирішуючи спір суд встановив наступні обставини.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1.

З наявних в матеріалах справи копій заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протоколу співбесіди та інших документів особової справи позивача-1 судом встановлено, що ОСОБА_1 1980 року народження, громадянин Російської Федерації, проживав у м. Тюмені. У вересні 2012 року прибув в Україну разом з дружиною - ОСОБА_5 та двома дітьми 2010 та 2011 років народження, у липні 2013 року у них в Україні народився ще один син.

В жовтні 2012 року він звернувся за правовою допомогою до Представництва Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у м. Києві.

У квітні 2013 року ОСОБА_1 був затриманий працівниками міліції у м. Червонограді у зв'язку із його розшуком.

23.04.2013р. Червоноградським міським судом Львівської області до ОСОБА_1 застосовано тимчасовий арешт, а 30.05.2013р. Галицьким районним судом м. Львова - екстрадиційний арешт. До квітня 2014 року позивач перебував у Львівському слідчому ізоляторі.

Підставою для арешту став запит прокуратури Російської Федерації про видачу (екстрадицію) ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочинів, передбачених ч. І ст. 205.2 КК Російської Федерації (далі - КК РФ) «Публічні заклики до здійснення терористичної діяльності або публічне оправдання тероризму» та ч. 1 ст. 282.2 КК РФ «Організація діяльності екстремістської організації». Постановою заступника Генеральної Прокуратури України від 25.12.2013р. було вирішено задовольнити запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності. Проте дане рішення було скасоване постановою Генеральної Прокуратури України від 16.04.2014р. і в задоволенні запиту про видачу відмовлено.

В травні 2013 року ОСОБА_1 через свого адвоката ОСОБА_2 звернувся до Головного управління ДМС у Львівській області з клопотанням про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві-анкеті позивач-1 вказав, що він та його сім'я сповідували іслам, на їх адресу надходили погрози життю, здоров'ю, честі, гідності та релігійних почуттів з боку ФСБ Росії, працівників МВС та Центру протидії екстремізму. Вони вимагали співпрацювати з ними, обмовляти людей, а коли ОСОБА_1 відмовився - порушили кримінальна справу проти нього по ст. 282 Кримінального кодексу РФ (екстремізм). Оскільки не було доказів проти нього, суд призначив домашній арешт, а після спливу 6 місяців його звільнили. Після цього розпочалися переслідування та приниження, погрози вбивством та ув'язненням. Внаслідок цих обставин він був змушений залишити Росію. В п. 2.1 заяви-анкети зазначено, що заявник залишив країну постійного проживання у лютому 2013 року. Заявник вказує, що багато його друзів з числа мусульман переслідують працівники правоохоронних органів Росії, катують, ув'язнюють, залякують, підкидують зброю, екстремістську літературу, викрадають з метою обмовити себе під тортурами та інших, деякі зникли, а деяких з них вбили.

За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням Державної міграційної служби України від 18.07.2013р. №411-13 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Не погодившись із рішенням органу міграційної служби ОСОБА_1 звернувся із позовом до Львівського окружного адміністративного суду про скасування вказаного рішення ДМС України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2013р. у справі №813/6148/13-а позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Скасовано рішення ДМС України від 18.07.2013р. №411-13 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013р. у справі №876/12639/13 задоволено апеляційну скаргу ДМС України, скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2013р., в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДМС України про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/64869/13 від 24.12.2013р. ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013р.

21.02.2014р. заявник, через свого адвоката, повторно звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою. яка потребує додаткового захисту, так як вважає, що зазначені в рішенні ДМС України від 18.07.2013р. №411-13 умови змінилися та виникли нові обставини, які дають йому право на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зокрема,

- законодавством Російської Федерації посилено кримінальну відповідальність за вчинення злочинів, які інкримінуються заявнику;

- наявні факти погроз життю заявника та членам його сім'ї, які надходили від невідомих осіб його дружині в грудні 2013 року;

- на розгляді у Львівському апеляційному адміністративному суді перебувала справа про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту його дружини ОСОБА_5 (заява-анкета від 18.02.2014 року, стор. 1) (а.с. 55-63).

24.02.2014р. наказом ГУ ДМС України у Львівській області №20 заявнику, відповідно до п. 6 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою. яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що йому раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення заявник оскаржив до ДМС України та до Львівського окружного адміністративного суду.

24.04.2014р. постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/1918/14 позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії задоволені.

08.05.2014р. ГУ ДМС України у Львівській області до Львівського апеляційного адміністративного суду скеровано апеляційну скаргу на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24.04.2014р. у справі №813/1918/14 про її скасування та ухвалення нової постанови про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

12.06.2014р. ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ГУ ДМС України у Львівській області повернуто апелянту у зв'язку з її відкликанням.

Водночас 10.05.2014р. рішенням ДМС України від №13-14 скаргу ОСОБА_1 на рішення ГУ ДМС України у Львівській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було задоволено.

22.05.2014р. наказом ГУ ДМС України у Львівській області №63 на виконання вищезазначених рішення та висновку ДМС України від 06.05.2014р. було розпочато попередній розгляд повторної заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.06.2014р. наказом ГУ ДМС України у Львівській області №72 прийнято рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою. яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1

У відповідності до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011р. №649 (надалі - наказ №649), спеціалістом сектору у справах біженців та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області було проведено розгляд заяви позивача та оформлено матеріали розгляду заяви. За результатами розгляду заяви про надання притулку в Україні, рішенням Державної міграційної служби України від 15.09.2014р. №463-14 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Не погодившись з вказаними рішенням позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5.

07.05.2013р. громадянка Російської Федерації ОСОБА_5 звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.05.2013р. наказом ГУ ДМС України у Львівській області №79, відповідно до п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», їй було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.06.2013р. ОСОБА_5 оскаржено рішення ГУ ДМС України у Львівській області до Львівського окружного адміністративного суду з вимогами:

- скасувати наказ ГУ ДМС України у Львівській області №79 від 29.05.2013р. про відмову ОСОБА_5 в оформленні документів про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати даний орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.07.2013р. постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/4379/13-а адміністративний позов задоволено частково. Наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 29.05.2013р. №79 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою. яка потребує додаткового захисту громадянці РФ ОСОБА_5» визнано протиправним та скасовано. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

29.07.2013р. ГУ ДМС України у Львівській області не погодившись із даною постановою Львівського окружного адміністративного суду оскаржило її до Львівського апеляційного адміністративного суду.

02.06.2014р. ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/10869/13 апеляційну скаргу ГУ ДМС України у Львівській області залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.07.2013р. у справі №813/4379/13-а - без змін.

12.06.2014р. наказом ГУ ДМС України у Львівській області №77 прийнято рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою. яка потребує додаткового захисту ОСОБА_5

З матеріалів особової справи ОСОБА_5 слідує, що підставою для отримання нею статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності у зв'язку з релігійною діяльністю її чоловіка ОСОБА_1 Відмова від співпраці з спецслужбами Російської Федерації та звернення в Україні за отриманням притулку дає підстави вважати про наявність загрози життю її та членів її сім'ї у випадку повернення до Російської Федерації. При цьому, надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту її чоловікові ОСОБА_1 надає право на отримання такого статусу і для ОСОБА_5 за принципом збереження єдності сім'ї.

За результатами розгляду заяви про надання притулку в Україні та аналізу доказів, якими така обґрунтовується, рішенням Державної міграційної служби України від 15.09.2014р. №462-14 громадянці Російської Федерації ОСОБА_5 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Суд, проаналізувавши оскаржувані рішення та оцінивши повідомлені заявниками підстави для надання їм статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, встановив таке:

Щодо рішення № 463-14 від 15.09.2014р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1.

Суд звертає увагу на те, що вказане рішення прийнято відповідачем по повторному зверненню позивача, за результатами аналізу повідомлених ним нових обставин та з урахуванням встановлених постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013р. у справі № 813/6148/13-а обставин.

ОСОБА_1 вже звертався з заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. З цього приводу судом вже досліджувались його доводи і встановлені певні обставини, які в силу положень ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України є преюдиційними для суду при розгляді цієї справи.

Так, зокрема, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013р. у справі №813/6148/13-а встановлено, що позивач в країні походження піддавався кримінальному переслідуванню за підозрою у належності до забороненої в Російській Федерації екстремістській організації - міжнародного релігійного об'єднання ,,Ат-Такфір валь-Хиджра". При цьому кримінальне переслідування проводилось в межах порушеної кримінальної справи.

Про належний правовий захист прав позивача під час проведення досудового слідства свідчить постанова судді від 11.11.2011р., якою відмовлено задоволенні клопотання про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вказана обставина свідчить, що у ОСОБА_1 наявні реальні можливості скористатись належним правовим захистом в країні свого походження у випадку порушення органами дізнання та слідства процесуальних норм під час розслідування кримінальної справи.

З рішення Львівського апеляційного адміністративного суду слідує, що саме порушення проти ОСОБА_1 кримінальної справи стало підставою його звернення до громадської організації ,,Меморіал", а не переслідування через релігійні погляди чи інші ознаки визначення статусу біженця. Російська Федерація є мультинаціональною та мультиконфесійною країною, а іслам є другою за чисельністю віруючих релігією. Загальнодоступної інформації про переслідування в РФ мусульман із-за сповідування ісламу немає.

У зв'язку з цим, суд оцінює доводи сторін в контексті обґрунтованості повідомлених позивачем нових обставин для отримання ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, однією з таких обставин є те, що в Російській Федерації набрав чинності Федеральний закон, яким посилено кримінальну відповідальність за тими статтями Кримінального кодексу РФ, за якими відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу, а саме: ч.1 ст.282.2 КК РФ (екстреміська діяльність) та ч.1 ст.205.2 КК РФ (публічні заклики до здійснення терористичної діяльності та публічне виправдання тероризму).

З цього приводу судом встановлено наступне.

За інформацією сектору УКРБЮРО Інтерполу ГУ МВС України у Львівській області №41/14/А/8/7 станом на 18.06.2014р. ОСОБА_1 розшукується каналами Генерального секретаріату Інтерполу за вчинення злочинів на території РФ - ч. 1 ст. 282.2, ч.1 ст. 205.2 КК РФ - створення екстремістських організацій, публічні заклики та терористична діяльність (лист наявний в матеріалах особової справи).

Відповідачем долучено до матеріалів справи інформацію, згідно з якою вбачається, що зацікавленість правоохоронних органів та спецслужб РФ ОСОБА_1 пов'язана із створенням ним, в місті Тюмень підрозділу міжнародного релігійного об'єднання «Ат-Такфір валь Хіджра», яке Верховним судом РФ визнано екстремістським і заборонено в Росії.

Внесеними змінами до ст. 282.2 Кримінального кодексу РФ передбачено відповідальність за організацію діяльності громадського чи релігійного об'єднання, відносно якого судом прийнято рішення про заборону діяльності у зв'язку зі здійсненням екстремістської діяльності, за виключенням об'єднань, які визнані терористичними, у виді штрафу в розмірі від 300 до 500 тис. рублів (раніше - від 100 до 300 тис. рублів), або примусові роботи на строк до п'яти років (раніше - до трьох років), або позбавлення волі на строк до шести років (раніше - до трьох років).

Згідно з приміткою до цієї статті особа, яка добровільно припинила участь в такому об'єднанні звільняється від кримінальної відповідальності, якщо в діях цієї особи відсутній склад іншого злочину.

З пояснювальної записки до проекту закону про внесення змін до ст.282.2 КК РФ судом встановлено, що посилення відповідальності за вчинення вказаного у ній злочину обумовлені неухильним зростанням числа злочинів екстремістської спрямованості.

Зміни до інкримінованої позивачу ст. 205.2 КК РФ не вносились. З цього приводу позивачем жодних пояснень не надано.

Таким чином, посилення покарання за скоєння злочину, передбаченого ст.282.2 КК РФ, не може бути достатньою підставою для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки ці зміни не пов'язані лише з діяльністю ОСОБА_1 на території країни походження, а тому не є персоніфікованаими і впливають на всіх осіб, які вчинили злочини екстремістського спрямування. Окрім того, законодавство Російської Федерації передбачає можливість звільнення від кримінальної відповідальності за цією статтею у випадку добровільної відмови особою від здійснення забороненої діяльності.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази суд дійшов висновку, що причиною переслідувань позивача є не сам факт його віросповідання, а можлива причетність його до забороненої у Російській Федерації організації.

Ні при поданні первинної заяви, ні при поданні повторної зави ОСОБА_1 не вказав посадовим особам відповідача джерел, з яких вони могли б отримати інформацію про його переслідування саме за вказаними критеріями, а не за підозрою в екстремізмі. Під час бесід позивач повідомляв лише про нічим не підтверджені факти переслідування його із-за сповідування ісламу.

Щодо наявності фактів погроз, які надходили на адресу ОСОБА_5 від невідомих осіб, судом встановлено наступне.

З матеріалів особової справи ОСОБА_1 слідує, що 28.12.2013р. двоє невідомих осіб вимагали у ОСОБА_5 переконати чоловіка відмовитись від правової допомоги адвоката, підписати всі документи і не оскаржувати рішення про екстрадицію в судовому порядку. Вказані особи також вимагали щоб ОСОБА_5 покинула з дітьми територію України. В іншому випадку життя її чоловіка буде в небезпеці. За їх словами він живим не покине територію України.

За вказаними фактами погроз ОСОБА_5 звернулась з відповідною скаргою до органів прокуратури.

Листом прокуратури Франківського району міста Львова від 14.02.2014р. №04-39/27-14 ОСОБА_5 повідомлено, що в ході перевірки викладених у її зверненні доводів та за результатами проведених заходів встановити осіб, які представлялися працівниками правоохоронних органів та погрожували їй і її сім'ї фізичною розправою не виявилось можливим. Внаслідок чого заявниці було відмовлено у відкритті кримінального провадження за її заявою.

В свою чергу з наявних у справі доказів судом встановлено, що в період надходження таких погроз ОСОБА_1 перебував у Львівському СІЗО під екстрадиційним арештом і, з його слів, загрози його життю не було.

Відповідно до керівних положень УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1948р. п.5 і 6 «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного». Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов'язком доказування. Відповідно до загально правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка висловлює твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування реалізується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів можна було прийняти відповідне рішення.

З приводу зазначених вище обставин позивачами не подано, а судом не здобуто жодних доказів в обґрунтування достовірності таких.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що доводи ОСОБА_1 щодо наявності небезпеки життю його та членів його сім'ї не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Щодо розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом справи за позовом ОСОБА_5 про скасування рішення відповідача щодо відмови в оформленні документів про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд враховує, що у зв'язку з скасуванням вказаного рішення в судовому порядку, 12.06.2014р. наказом ГУ ДМС України у Львівській області №77 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_5 За наведеного, на час розгляду заяви ОСОБА_1, вказана ним обставина була вичерпаною та не потребувала додаткової оцінки працівниками відповідача, як нова самостійна підстава для отримання заявником статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, суд зазначає, що вказана обставина та й взагалі наявність на розгляді в суді справи про оскарження рішення щодо відмови в оформленні документів для отримання статусу біженця дружиною ОСОБА_1, не є новою обставиною, яка б надавала заявнику можливість отримати статус біженця. З пояснень ОСОБА_5, наданих в ході розгляду її справи, слідує, що вона просить надати їй статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з переслідуванням в країні походження іі чоловіка, відтак заява ОСОБА_5 є похідною від заяви ОСОБА_1, а не навпаки.

Даючи оцінку рішенню відповідача № 462-14 від 15.09.2014р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_5, суд зазначає таке.

В ч. 1 ст. 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплено принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Цим принципом передбачено, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

Право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до членів сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, належать: чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" до членів сім'ї іноземця або особи без громадянства належать чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім'ї відповідно до права країни походження.

Як вже зазначалось, фактичною підставою для звернення з заявою про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту ОСОБА_13 стало побоювання позивачки зазнати переслідування у зв'язку з сповідуванням ісламу та просвітницькою діяльністю в громаді прихожан місцевої мечеті у місті Тюмені її чоловіком - ОСОБА_1

Так, зокрема, позивач-2 вважає, що її переслідують у країні громадянської належності за ознаками віросповідання, оскільки вона є росіянкою, яка прийняла іслам, а також тому, що її чоловік навчає знайомих прихожан мечеті Корану арабської мови, за що його переслідують працівники ФСБ. Під час співбесіди з працівником сектору у справах біженців ГУДМС позивач-2 зазначила, що працівниками ФСБ щодо неї самої жодних дій не вчинялось, проте погрози висловлювались її батькам з метою схилити її до співпраці з ФСБ. Вказані погрози полягали в можливості позбавлення її батьківських прав та обмеженні у здійсненні релігійних обрядів.

Разом з тим, з наданих ОСОБА_5 пояснень судом встановлено, що така визнає себе мусульманкою, людиною аполітичною, та жодної дискримінації, погроз та переслідувань за релігійною ознакою щодо неї немає. ОСОБА_5 ніколи не перебувала членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю та політичними поглядами причетною ніколи не була.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що ОСОБА_5 не долучено, а судом не здобуто належних і допустимих доказів можливості її переслідування у країні походження. Судом також не встановлено і інших обставин, які б вказували на наявність самостійних для неї умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу викладених сторонами доводів, суд дійшов висновку, що у діях відповідача відсутні ознаки порушення принципу збереження єдності сімей біженців, оскільки обов'язковою умовою дотримання такого принципу є визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту одного з членів сім'ї.

Так як ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відстуні підстави для надання такого статусу і його дружині - ОСОБА_5

Судом допитано в якості свідка Головного спеціаліста сектору по роботі з біженцями та соціальної інтеграції УСІ та ОБГ ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_14, який повідомив, що ним розглядались обидві заяви позивачів. При розгляді заяв свідок проводив співбесіди щодо вказаних заявниками обставин. Повторне звернення ОСОБА_1 розгядалось виключно в межах тих обставини, які заявник вважав новими і які не досліджувались при первинному зверненні. Законодавством не передбачено обов'язку проведення додаткових співбесід з заявниками з приводу обставин, щодо яких вже надавались пояснення.

Свідок зазначив, що принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист застосовується у разі надання статусу біженця одному з членів сім'і. Оскільки ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_5 такого статусу надано не було, то й відсутні підстави для застосування вищезгаданого принципу.

Стосовно покликання позивачів, що відповідачем порушено процедуру розгляду заяв на підставі який приймаються відповідні рішення, а саме не проведено додаткові співбесіди, суд зазначає таке.

Статтею 9 ЗУ №3671-VI встановлено право органу ДМС проводити додаткові співбесіди та не визначено обов'язку проведення таких співбесід. З огляду на викладене суд вважає, що відповідачем не порушено порядку встановленого статтею 9 ЗУ №3671-VI.

Доводи ОСОБА_1 досліджувалось відповідачем лише в межах нових обставин, а тому встановлені під час розгляду первинної заяви обставини не потребували додаткового дослідження. Окрім того, як зазначалось вище, такі обставини вже були предметом дослідження Львівським окружним адміністративним судом та Львівським апеляційним адміністративним судом, судові рішення по цих фактах набрали законної сили, відтак не потребують додаткового дослідження.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Суд бере до уваги інформацію, викладену в листі Регіонального представництва в Білорусі, Молдові та Україні Управління Верховного комісара ООН у справах біженців від 20.01.2015р. стосовно того, що УВКБ ООН не приймалось рішення стосовно визнання ОСОБА_1 мандатним біженцем (т. 2 а.с. 67).

З матеріалів особових справ судом встановлено, що при розгляді заяв позивачів про надання їм статусу біженців відповідачем проведено аналіз інформації по країні походження та співставлено її з наданими заявниками відомостями. При цьому відповідачем встановлено, що соціально-політична ситуація в Тюменській області РФ є достатньо стійкою. Міжконфесійні відносини у цьому регіоні вцілому можна визначити як спокійні. Християнські, мусульманські, іудейські організації взаємодіють по цілому ряду питань в рамках Конгресу релігійних об'єднань Тюменської області РФ.

Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_5 зверталась до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням стосовно наймолодшого сина позивачів ОСОБА_16 2013 року народження, що може бути самостійною підставою для оформлення права офіційного перебування на території України.

Оцінюючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішень № 462-14 та № 463-14 від 15.09.2014р. діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а тому ці рішення є правильними.

Відповідно до ч.1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного суд вважає, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для надання їм статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у них об'єктивних причин для побоювання стати жертвами переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Згідно з ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір зі сторін не стягується.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

п о с т а н о в и в :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Кузан Р.І.

Суддя Тертичний В.Г.

Суддя Хома О.П.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 30 березня 2015 року