Справа № 2а-1870/10/0770
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року Справа № 68601/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Виноградівському районі Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Виноградівському районі Закарпатської області про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

18 травня 2010 року Закарпатським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Виноградівському районі Закарпатської області про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень ДПІ у Виноградівському районі Закарпатської області № /0 від 19 березня 2010 року; № /1 від 14 квітня 2010 року (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що при проведенні перевірки податковим органом не враховано понесені позивачем витрати по придбанню та розмитненню транспортних засобів, у зв'язку із чим ним безпідставно донараховані податок від реалізації транспортних засобів.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Виноградівському районі № /0 від 19 березня 2010 року, яким донараховано ОСОБА_1 податкове зобов'язання у розмірі 158422,84 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Виноградівському № /1 від 14 квітня 2010 року, яким донараховано ОСОБА_1 податкове зобов'язання у розмірі 1127649,61 грн.

Зазначену постанову мотивовано тим, що неврахування податковим органом фактично понесених позивачем витрат при придбанні та розмитненні зумовило неправильне визначення розміру сукупного чистого доходу та визначення податкового зобов'язання.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Державною податковою інспекцією у Виноградівському районі Закарпатської області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Судом апеляційної інстанції заслухано суддю-доповідача, досліджено матеріали справи та проаналізовано доводи апеляційної скарги, внаслідок чого зроблено висновок, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції змінити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та протягом 2006-2008 років перебував на податковому обліку в ДПІ у Виноградівському районі, Свідоцтво про державну реєстрацію видане 31 березня 2006 року НОМЕР_2. У спірний період позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності та здійснював діяльність у 2006 році «роздрібна торгівля», «посередницькі слуги», у 2007-2008 році «посередництво в спеціалізованій торгівлі іншими товарами», «роздрібна торгівля поза магазинами».

ДПІ у Виноградівському районі було проведено документальну невиїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на предмет дотримання ним вимог податкового зобов'язання за період 2006-2008 років, за результатами якої складено Акт № 9/1752/НОМЕР_1 від 26 січня 2010 року.

У Акті перевірки містяться висновки про те, що позивач у 2006-2008 роках систематично здійснював господарську діяльність по ввезенню на митну територію України автотранспортних засобів, що підтверджується вантажно-митними деклараціями з метою їх подальшої реалізації та отримання прибутку, а фактична вартість транспортних засобів згідно вантажно-митних декларацій була значно нижчою за ціну реалізації, зокрема, у 2006 році ОСОБА_1 ввезено 9 одиниць транспортних засобів на загальну фактурною вартість 376069,94 грн. При ввезенні сплачено 165660,93 грн. митних платежів, з огляду на що, загальна вартість ввезених транспортних засобів склала 541730,87 грн. У 2007 році ОСОБА_1 ввезено 33 одиниці транспортних засобів на загальну фактурну вартість 1788696,75 грн., сплачено митних платежів на суму 758571,49 грн. Загальна фактична вартість ввезених транспортних засобів за 2007 рік склала 2547268,24 грн. У 2008 році ОСОБА_1 ввезено 68 одиниці транспортних засобів на загальну фактурну вартість 2976723,30 грн., сплачено митних платежів на суму 1251587,70 грн. Загальна фактична вартість ввезених транспортних засобів за 2008 рік склала 4228311,00 грн.

У поданих деклараціях фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 визначено доходи від реалізації транспортних засобів за 2006 рік в сумі 1890,00 грн., за 2007 рік сумі 6930,00 грн., за 2008 рік в сумі 14280,00 грн., сплачено податку за 2006 рік у сумі 245,70 грн., за 2007 рік 1039,50 грн., за 2008 рік 2142,00 грн.

З огляду на фактичну вартість ввезених транспортних засобів, реалізація їх за ціною 10 грн. була значно заниженою, у зв'язку із чим під час проведення перевірки податковий орган значив ОСОБА_1 дохід від реалізації рухомого майна за 2006-2008 роки розмірі на суму 7317310,10 грн.

За результатами перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 05 лютого 2010 року, яким ОСОБА_1 нараховано податку з доходів фізичних осіб у сумі 1127649,61 грн. Не погоджуючись із нарахованим зобов'язанням, ОСОБА_1 оскаржив у апеляційному порядку податкове повідомлення-рішення № /0 від 05 лютого 2010 року, за наслідками апеляційного розгляду скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та прийнято нове податкове повідомлення-рішення № /1 від 14 квітня 2010 року, яким визначено нові строки сплати податкового зобов'язання.

За наслідками додатково отриманої інформації, ДПІ у Виноградівському районі проведено виїзну документальну перевірку громадянина ОСОБА_1 у результаті якої складено Акт перевірки № 105/1752/НОМЕР_1 від 16 березня 2010 року. За наслідками перевірки у зв'зку із додатково встановленою реалізацією транспортних засобів за заниженими цінами відповідачем прийнято нове податкове повідомлення-рішення № від 19 березня 2010 року, яким додатково донараховано суму 158424,84 грн.

Згідно пункту 1.2 ст. 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», дохід фізичної особи охоплює суму будь-яких коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами.

Дохід з джерелом його походження в Україні, згідно підпункту «ж» пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», - це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу рухомого майна, якщо факт зміни власника (продажу об'єкта рухомого майна) підлягає державній реєстрації та/або нотаріальному посвідченню згідно із Законом України, або якщо місце вручення такого рухомого майна набувачеві знаходиться на території України.

Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року. До складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються в тому числі і частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 11-12 цього Закону.

Згідно з пунктом 7.1 ст. 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» дохід платника податку від продажу об'єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою 15 відсотків від об'єкта оподаткування.

На відміну від визначеного підпунктом 11.1.3 ст. 11 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» порядку оподаткування операцій з продажу нерухомості, згідно з яким дохід від продажу об'єкта нерухомого майна визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до законодавства, при продажу рухомого майна вказаний Закон не містить вимог до визначення бази оподаткування не нижче оціночної вартості такого майна.

За таких обставин, висновок відповідача про визначення доходу від продажу рухомого майна виходячи з його оціночної вартості не ґрунтується на вимогах чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства про оподаткування, а відтак і визначення позивачу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна, вартість якого визначена податковим органом за митною або експертною оцінкою транспортних засобів, здійснено неправомірно.

Згідно з Правилами державної реєстрації і обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів всіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів і мотоколясок, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388, реєстрація транспортних засобів здійснюється на основі заяви власника, поданої особисто, і документів, посвідчуючи його особистість, правомірність набуття транспортного засобу, оцінку його вартості, яка проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС України, Мінюстом, Держпромполітики, Держмитслужбою і Фондом держмайна і що має відповідні документи. Відповідно такі дані є лише свідченням того, що той чи інший транспортний засіб має ту чи іншу оціночну вартість, але зовсім не є доказом того, що такий транспортний засіб був придбаний чи відчужений його власником саме за такою ціною, оскільки сторони договору купівлі-продажу рухомого майна вільні у визначені ціни і жоден нормативний акт не встановлює, що при укладанні договору купівлі-продажу транспортного засобу між фізичними особами договірна ціна не повинна бути меншою від оціночної вартості такого автомобіля.

Аналогічним чином, не можуть вважатися доказом ціни придбання чи відчуження транспортних засобів дані митних органів, отримані ними з вантажно-митних декларацій про ввезення таких транспортних засобів на територію України.

Фактично, при визначенні виручки позивача, відповідачем застосовано експертну або митну вартість транспортних засобів, яка, як вбачається з акту податкової перевірки, вважається податковим органом звичайною ціною.

Разом з тим, порядок визначення «звичайної ціни» визначений пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», згідно якого звичайна ціна в першу чергу визначається виходячи з рівня справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари, а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари, а також ціни, які склалися на ринку (території найближчій стосовно будь-якої із сторін договору) ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів.

Для визначення звичайної ціни товару використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у співставних умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам, стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну, визначення звичайної ціни здійснюється із врахуванням таких факторів.

Відповідно до підпункту 1.20.5 пункту 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням таких норм, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна.

З акта перевірки та з долучених до матеріалів справи копій документів, які використовувалися відповідачем під час податкової перевірки позивача, слідує, що податковим органом не здійснювалися заходи щодо дослідження справедливих ринкових цін на ідентичні або однорідні товари.

Таким чином, відповідач, всупереч порядку визначення звичайних цін, обумовлених пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», прийняв за звичайну ціну відповідно митну вартість товарів, однак така вартість товару не є звичайною ціною в розумінні обумовленого закону.

Крім того, ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року № 13-92, ні Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб», взагалі не покладають обов'язку щодо застосування «звичайної ціни» під час продажу рухомого майна.

Згідно вимог пункту 12.4 ст. 12 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», застосування ставки податку до вартості рухомого майна, розрахованої за звичайними цінами, передбачено лише при обміні об'єктами рухомого майна. В той же час позивач операцій по обміну транспортними засобами в охопленому перевіркою періоді не здійснював.

Оскільки, як вже було зазначено раніше, за змістом пункту 1.2 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» дохід фізичної особи - це сума коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами, то з урахуванням відсутності правової норми про визначення такого доходу при продажу рухомого майна, виходячи з ціни, яка є нижчою за його оціночну вартість, об'єкт оподаткування повинен визначатися із ціни продажу, обумовленої договором, або ж із суми коштів, яка фактично, а не ймовірно одержана такою фізичною особою.

Відповідач у ході проведення перевірки позивача об'єкт оподаткування визначив з джерел інших, ніж звітність або первинні документи, в тому числі, використовуючи дані митних декларацій при ввезені таких автотранспортних засобів на територію України.

Такий спосіб визначення суми податкових зобов'язань, згідно з підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» є методикою непрямих методів. Донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін платнику податку, в силу вимог підпункту 1.20.10 пункту 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», також здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Порядок та підстави визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами встановлено пунктом 4.3 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Підпункт 4.3.5 пунктом 4.3 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» передбачає, що передумовою для застосування непрямих методів є рішення про застосування непрямих методів, яке приймається податковим органом за місцезнаходженням платника податків за наявності підстав, визначених у підпункті 4.3.1 цього пункту. Разом з тим, при розгляді даної справи встановлено, що рішення про застосування непрямих методів для визначення суми податкового зобов'язання позивача з податку на доходи фізичних осіб не приймалося.

У відповідності до ст. 201 КАС України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є:

1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права;

2) вирішення не всіх позовних вимог або питань.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті, але з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому, мотивувальну частину даної постанови слід змінити.

Керуючись ст. ст. 158-163, 183-2, 195, 197, п. 2 ч. 1 ст. 198, ст. 201, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Виноградівському районі Закарпатської області - задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року в справі № 2а-1870/10/0770 змінити в частині мотивів задоволення адміністративного позову, а в решті - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей