Справа № 819/1374/14-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року м. Київ К/800/55776/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту фінансів Тернопільської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) про скасування наказу про звільнення та зобов'язання надати відпустку, за касаційною скаргою відповідача на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, відповідно до якого просив:

скасувати наказ директора Департаменту від 08.07.2014 року №60-О про його звільнення;

зобов'язати відповідача надати щорічну відпустку у межах, передбачених чинним законодавством.

Посилався на те, що звільнення відбулося з порушенням статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року в позові відмовлено.

Львівський апеляційний адміністративний суд рішенням від 28 жовтня 2014 року постанову окружного адміністративного суду скасував та ухвалив нову про часткове задоволення позову. Визнано протиправними і скасовані накази Департаменту від 08.07.2014 року № 60-О про звільнення ОСОБА_4 та від 01.08.2014 року № 69-О про внесення змін до попереднього наказу. В решті в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник відповідача, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції, просить рішення цього суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволення касаційної скарги з наступних підстав.

Як установлено судами, наказом директора Департаменту від 08.07.2014 року № 60-0 ОСОБА_4 звільнено з посади головного спеціаліста відділу інформаційного забезпечення на підставі пункту 1 (скорочення посади) частини першої статті 40 КЗпП України з виплатою грошової допомоги та компенсації за невикористану основну відпустку. Наказом № 69-0 від 01.08.2014 року попередній наказ викладено у новій редакції, згідно якого позивачу надано частину невикористаної щорічної основної відпустки за період з 07.05.2013 року по 06.05.2014 року в кількості 24 календарних днів з 09.07.2014 року по 01.08.2014 року включно зі звільненням з 1 серпня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з прийняттям наказу № 69-О від 01.08.2014 року фактично поновлені права позивача, а попередній наказ втратив чинність.

Апеляційний суд, при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог в частині скасування наказів, прийшов до висновку, що трудові права ОСОБА_4 порушені, оскільки наказом від 08.07.2014 року його звільнено без дотримання порядку, передбачено КЗпП України, зокрема без надання відпустки, а інший наказ виданий тоді, коли він був звільнений..

Висновок апеляційного суду відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання відпусток працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, визначаються Законом України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР).

Відповідно до частини третьої цього Закону право на відпустки забезпечується:

гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

В порушення вимог вище згаданих норм Закону, наказом від 08.07.2014 року № 60-0 позивача звільнено без надання невикористаної щорічної основної відпустки, хоча, як установлено судами він 26 червня 2014 року звертався з проханням надати відпустку з 1 липня 2014 року, проте йому було відмовлено з посиланням на виробничу потребу у виготовленні і поданні звітності до 11 липня 2014 року, тому суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про незаконність вище згаданого наказу.

На відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд правомірно визнав протиправним й наказ від 01.08.2014 року № 69-0, оскільки він теж суперечить положенням чинного законодавства, адже, як вірно зазначено судом, цей наказ видано на момент, коли позивач фактично був звільнений з роботи.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок суду апеляційної інстанції не спростовують і не дають підстав вважати судове рішення таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Спір, який виник між сторонами, не стосується законності процедури скорочення працівників, в тому числі позивача, тому суд апеляційної інстанції правомірно не перевіряв вказані обставини.

Як зазначалося вище, право на відпустки забезпечується забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Випадків, наведених у статті 24 Закону № 504/96-ВР, судами не встановлено, зокрема не доведено, що ОСОБА_4 виявив бажання замінити частину щорічної відпустки на грошову компенсацією.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 2321Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу департаменту фінансів Тернопільської обласної державної адміністрації відхилити, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

І.В. Штульман