Справа № 802/3891/14-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 р. м. Вінниця

Справа № 802/3891/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Слишинської Наталії Сергіївни,

позивача: не з'явився,

представника відповідача: Порхун Л.М.,

представника третьої особи: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Адміністрація Державної прикордонної служб про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся через свого представника громадянин Грузії ОСОБА_2 ( далі - ОСОБА_2, позивач ) з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМС у Вінницькій області, відповідач ) про визнання протиправним та скасування рішення ( а.с. 21 - 31 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.05.2014 року позивачу було вручено рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 19 від 07.05.2014 року про примусове повернення позивача в країну походження та заборону подальшого в'їзду в Україну на термін 3 роки. На думку позивача, дане рішення в частині заборони подальшого в'їзду в Україну на термін 3 роки є протиправним та таким, що винесено з порушенням вимог чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 26.01.2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Адміністрацію Державної прикордонної служби України ( а.с. 73 - 74 ).

Представник позивача в судове засідання 10.03.2014 року не з'явилась, разом з тим подала через канцелярію суду заяву за вх. №5175 від 05.03.2015 року, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розгляд справи здійснити за її відсутності.

Відповідно до частини 4 статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечувала, та просила суд у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на доводи, які викладені в письмових заперечення, що містяться в матеріалах справи ( а.с. 86-88 ).

Представник третьої особи не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, надані в попередніх судових засіданнях, представника відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у ході проведення заходів, спрямованих на протидію нелегальній міграції, співробітниками 2-го міського відділу у м. Вінниці УДМС у Вінницькій області виявлено факт проживання в Україні громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з порушенням строку перебування іноземців в Україні, про що складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП ( а.с. 58 ).

В подальшому, 06.05.2014 року начальником 2-го міського відділу у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області Чухно А.С. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, якою за вчинення вищезазначеного правопорушення на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн. ( а.с. 59 ).

Вказаний штраф ОСОБА_2 сплатив добровільно 06.05.2014 року, що не заперечується представниками сторін та підтверджується квитанцією ( а.с. 60 ).

Крім того, 07.05.2014 року УДМС України у Вінницькій області прийнято рішення №19 про примусове повернення в країну походження громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким позивачу також заборонено подальший в"їзд в Україну на термін 3 роки (а.с. 49 ). Зазначене рішення 07.05.2014 року отримано позивачем ( а.с. 51).

Не погодившись з вказаним рішенням в частині щодо заборони подальшого в"їзду в Україну на термін 3 роки, вважаючи його протиправним позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку даному рішенню суб'єкта владних повноважень суд керується наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в"їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - Закон).

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до Угоди про взаємне визнання віз держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 09.10.1992 року для громадян країн-учасниць СНД встановлено безвізовий порядок в'їзду.

Водночас, в силу вимог абз. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 (далі - Порядок), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну (п. 6 Порядку).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, являючись громадянином Грузії, не дотримався порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні ухилявся від виїзду з території України, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Як наслідок, постановою начальника 2-го міського відділу у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області від 06.05.2014 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн., який він сплатив добровільно в день накладення штрафу ( а.с. 59 - 60 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскаржується позивачем в частині заборони подальшого в'їзду в Україну на термін 3 роки ( а.с. 6, 10 ).

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до положень ч. 3 - 4 ст. 26 Закону, один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як підставу для визнання протиправним оскаржуваного рішення, зазначив, що відповідач у своєму рішенні зобов'язаний був вказати одну з підстав для заборони в"їзду в Україну, визначених ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд погоджується з такими доводами позивача виходячи з наступного.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» ( в редакції Постанови від 16.03.2012 року ), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Змістовний правовий аналіз вищезазначених норм Закону дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи на територію України. Встановлена ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є не обов'язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому суд зазначає, що статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Отже, на переконання суду, при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб'єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які, як вже зазначалось судом, визначені в ст. 13 Закону.

В судовому засіданні представник управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зазначала, що при прийнятті рішення про заборону позивачу подальшого в'їзду в Україну органом міграційної служби було враховано особу іноземця, характер вчинених правопорушень, наявність обтяжуючих та пом'якшуючих обставин.

Як слідує з рішення про примусове повернення в країну походження, ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягувався, під слідством та судом в Україні не перебуває, відсутні інші підстави стосовно обмеження виїзду за межі України ( а.с. 10 ).

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що необхідність встановлення ОСОБА_2 заборони в'їзду на територію України пов'язувалася з тривалістю порушення ним правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак не є передбаченою законом підставою для заборони в'їзду іноземцю в Україну.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, накладений на ОСОБА_2 штраф в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, був сплачений ним добровільно 06.05.2014 року ( а.с. 13 ).

Також слід зазначити, що відсутність у ОСОБА_2 законних джерел доходу на території України, дозволу на працевлаштування, власного житла тощо, про що вказано у рішенні, з огляду на вимоги ст. 13 Закону не можуть бути визнані підставами для подальшої заборони в'їзду позивачу в Україну.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача в частині, що відповідно до довідки Адміністрації Держприкордонслужби України ОСОБА_2 станом на час розгляду справи в суді не перетинав державний кордон України у напрямку "Виїзд", оскільки зазначені обставини не були відомі відповідачу на час прийняття спірного рішення і останній ними не керувався.

Таким чином, суд констатує, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача заборони подальшого в'їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_2 на термін 3 роки, а встановлені в ході судового розгляду справи обставини свідчать про те, що орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у ч. 1 ст. 26 Закону, з підставами для заборони його в'їзду в Україну.

З огляду на викладене, законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не наведено і в ході судового розгляду справи не встановлено.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази надані позивачем в підтвердження обставин, якими він обгрунтовує позовні вимоги, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним і скасування рішення відповідача № 19 від 07.05.2014 року про примусове повернення в країну походження громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині заборони подальшого в'їзду в Україну на термін 3 роки.

Відтак, заявлений адміністративний позов належить задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 07.05.2014 року про примусове повернення в країну походження громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в частині заборони подальшого в'їзду в Україну на термін 3 ( три ) роки.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати ( судовий збір ) в сумі 73,08 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна