Справа № 826/9300/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2015 р. м. Київ К/800/59172/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,
секретар Малина Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної фінансової інспекції України, Державної фінансової інспекції в Одеській області, третя особа - ОСОБА_5 про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної фінансової інспекції України, Державної фінансової інспекції в Одеській області, третя особа - ОСОБА_5, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державної фінансової інспекції України від 25 червня 2014 року №490-0 про звільнення ОСОБА_4 із посади першого заступника начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України за угодою сторін, поновити його на посаді першого заступника начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області з 25 червня 2014 року та стягнути з Державної фінансової інспекції в Одеській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 червня 2014 року по день поновлення на посаді.

В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуваний наказ про його звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 36 КЗпП є незаконним, оскільки домовленості між позивачем та відповідачем про нову дату звільнення не було.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2014 року позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано Державну фінансову інспекцію України внести зміни до наказу від 25 червня 2014 року № 490-0, зазначивши датою звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області перший день виходу на роботу після закінчення відрядження, встановленого наказом від 24 червня 2014 року № 124-к. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 червня 2014 року ОСОБА_4 подано заяву на ім'я голови Державної фінансової інспекції України Гордієнка М.Г. про звільнення його з посади першого заступника начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області за угодою сторін з 10 червня 2014 року.

На зазначену заяву позивача 05 червня 2014 року начальником Управління персоналу Державної фінансової інспекції України Коворотною О.М. накладено резолюцію «пропоную звільнити після призначення керівника Держфінінспекції в Одеській області та отримання погодження МФУ на звільнення», а головою Державної фінансової інспекції України Гордієнком М.Г. накладено резолюцію «підготувати необхідні документи».

06 червня 2014 року головою Державної фінансової інспекції України направлено лист на адресу Міністра фінансів України, в якому висловлено прохання погодити звільнення ОСОБА_4 з займаної ним посади. Даний лист 12 червня 2014 року отримано Міністерством фінансів України та погоджено звільнення позивача.

Наказом Державної фінансової інспекції України від 13 червня 2014 року № 449-0 у зв'язку зі звільненням начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області із займаної посади, на ОСОБА_4 покладено виконання обов'язків начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області до заміщення зазначеної посади постійним працівником.

18 червня 2014 року Державною фінансовою інспекцією України прийнято наказ № 467-0 про призначення ОСОБА_9 на посаду начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області.

Наказом Державної фінансової інспекції в Одеській області від 24 червня 2014 року № 124-10 ОСОБА_4 відряджено у м. Київ на 3 календарні дні з 24 по 26 червня 2014 року для вирішення службових питань.

25 червня 2014 року Державною фінансовою інспекцією України прийнято наказ № 126-к про зупинення відрядження ОСОБА_4 та наказ № 490-0 про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП за погодженням з Міністром фінансів України з 25 червня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з правомірності звільнення позивача з займаної ним посади за угодою сторін.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що заява позивача про звільнення його з посади за угодою сторін з 10 червня 2014 року свідчить про досягнення сторонами згоди щодо звільнення позивача саме після 10 червня 2014 року, а тому таке звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП є правомірним. При цьому, апеляційний суд зазначив, що наказ про звільнення позивача прийнято Державною фінансовою інспекцією України під час перебування позивача у відрядженні, що суперечить положенням статті 121 КЗпП, а тому в оскаржуваний наказ слід внести зміни в частині дати звільнення.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України трудовий договір припиняється за угодою сторін.

Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати про наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП (за угодою сторін).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно поданої заяви від 04 червня 2014 року ОСОБА_4 просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін з 10 червня 2014 року. З резолюцій начальника Управління персоналу Державної фінансової інспекції України Коворотної О.М. та голови Державної фінансової інспекції України Гордієнка М.Г., накладених на зазначену заяву позивача, вбачається, що звільнення повинно було відбутися після призначення керівника Держфінінспекції в Одеській області та отримання погодження МФУ на звільнення.

При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що листом начальника Управління персоналу Державної фінансової інспекції України від 06 червня 2014 року № 09-18/635 позивач був повідомлений про те, що його звільнення з посади першого заступника начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області за угодою сторін відповідно до його заяви від 04 червня 2014 року погоджено керівництвом Державної фінансової інспекції України після проведення відповідної процедури погодження звільнення з Міністром фінансів України.

Однак, вказуючи на ту обставину, що сторони досягли угоди про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП, суди не з'ясували чи отримав позивач зазначений лист від 06 червня 2014 року № 09-18/635 та чи доводився до його відома зміст резолюцій, накладених на його заяву, а також, чи досягли сторони угоди про звільнення позивача з іншої дати ніж та, що зазначена у його заяві від 04 червня 2014 року.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало