Справа № 2а-1322/12
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2015р. м. Київ К/800/36371/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Пасічник С.С., Ситникова О.Ф.
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника відповідача Львівської міської ради - Серватяк Лілії Зіновіївни на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_7 про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_7 (за ініціативою позивача судом першої інстанції було залучено в якості третьої особи на стороні позивача), у якому просив: визнати незаконними і скасувати ухвалу Львівської міської ради №434 від 21.04.2011 року та аналогічну за змістом ухвалу №1438 від 26.04.2012 року, як такі, що не відповідають ч.2 ст.57 Конституції України, ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2012 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач та інші учасники судового розгляду справи письмових заперечень до Вищого адміністративного суду України не надали.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ухвалою Львівської міської ради № 434 від 21.04.2011 року «Про заборону використання символіки СРСР, комуністичної та нацистської символіки на території м. Львова» заборонено використання на території м. Львова символіки неіснуючої держави - СРСР, комуністичної та нацистської символіки; заборонено використання символіки СРСР, комуністичної та нацистської символіки на будівлях державних установ і комунальних підприємств м. Львова; заборонено використання на території м.Львова символіки СРСР, комуністичної та нацистської символіки під час проведення масових заходів.

26.04.2012 року Львівською міською радою прийнято ухвалу № 1438 «Про заборону використання символіки СРСР, комуністичної та нацистської символіки на території м. Львова» аналогічного змісту.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції зазначив, що прапор Перемоги, прапор СРСР та прапор Комуністичної партії України між собою не співпадають. Тому заборона оскаржуваними ухвалами використання символіки неіснуючої держави -СРСР не означає порушення права позивача, як члена Комуністичної партії України, використовувати символіку партії, а також використовувати Прапор Перемоги в порядку, визначеному Законом України «Про увічнення Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років».

Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної, виходив з того, з чим погоджується колегія суддів, що ні Конституція України, ні Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», ні будь-які інші закони України не містять норм, які б відносили до компетенції сільських, селищних, міських рад питання заборони використання символіки на відповідній території.

З урахуванням визначеної позиції, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне зауважити наступне.

Відповідно до понятійного апарату, наданого в Методології проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2009 р. № 1346 дискреційні повноваження - сукупність прав і обов'язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта.

Так, спірні правовідносини без врахувань Основного Закону України також регулюються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року (у редакції, чинній на момент винесення спірних ухвал), яким передбачено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування (Преамбула).

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Організаційно-правова основа діяльності місцевого самоврядування визначена Розділом ІІ даного Закону, де, зокрема, у Главі 1 передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад (Загальна компетенція - ст. 25; виключна компетенція - ст. 26).

Виходячи із зазначеного переліку повноважень, колегія суддів вважає, що висновок суду апеляційної інстанції щодо винесення спірних ухвал у порушення вказаного Закону є вірним та ґрунтується на основних принципах права.

При цьому, посилання представника відповідача у касаційній скарзі, як на підставу хибності висновків оскаржуваного рішення апеляційного суду на пп. 3 пункту б) частини першої статті 38 Закону, не заслуговують на увагу, так як назване положення врегульовує повноваження виконавчого органу органа місцевого самоврядування, а не відповідача під час прийняття ним спірних ухвал.

Крім того, зі змісту вказаного положення та аналізу спірних ухвал не вбачається за можливе встановити їх приналежність до повноваження (відання виконавчого органу ОМС) щодо здійснення контролю за забезпеченням проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів. Так як відсутні будь-які вказівки щодо наявних масових зібрань громади відповідного населеного пункту.

Разом з тим, заслуговують на увагу висновки зроблені судом першої інстанції, в частині розбіжностей комуністичної символіки (симовліки СРСР) та символіки Комуністичної партії України, здійснивши при цьому її порівняльний аналіз різного за своєю природою (походженням, ідеєю та змістом). Визначивши принципи їх діяльності, та можливості застосування останньої разом із дозвільною символікою на відповідних Держаних Святах, зокрема присвяченому Дню Перемоги.

Не дивлячись на зазначене, керуючись частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач зобов'язаний був, при прийнятті спірних ухвал діяти у межах та у спосіб передбачений Конституцією України та Законами, що ним не було виконано.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника відповідача Львівської міської ради - Серватяк Лілії Зіновіївни залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: С.С. Пасічник

О.Ф. Ситников