Справа № 348/1586/14-а
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 р. Справа № 876/9276/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.,

суддів Бруновської Н.В., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківській області на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.09.2014 р. у справі №348/1586/14-a за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківській області, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача щодо не зарахування їй до трудового стажу роботу на Малому підприємстві «Беркут» з 03.01.1994 року по 31.12.1997 року на посаді підсобного працівника та відмови у призначенні пенсії за віком; зобовязати управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківській області зарахувати до трудового стажу позивача роботу на Малому підприємстві «Беркут» в період з 03.01.1994 року по 31.12.1997 року на посаді підсобного працівника та призначити пенсію за віком з 04.12.2013 року.

Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.09.2014 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідно до п.а ст. 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на трудову пенсію мають особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України. Натомість, відповідно до листа управління Пенсійного фонду України в Лановецькому районі Тернопільської області від 25.04.2014 року №800/02 МП «Беркут» на сплачувало страхові внески до Пенсійного фонду України. Окрім вказаного, вказує на порушення позивачем передбачених ст. 99 КАС України строків звернення до суду.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач по справі ОСОБА_1 04.12.2013 року звернулася до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про призначення пенсії за віком на підставі ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Однак відповідач - управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області листами від 03.03.2014 року та від 17.03.2014 року відмовив позивачу в призначенні їй пенсії за віком у зв'язку з тим, що відповідачем зараховано позивачу стаж роботи лише 11 років 06 місяців 04 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Відповідач відмовив у зарахуванні до трудового стажу період роботи в МП «Беркут» з 03.01.1994 року по 31.12.1994 року та з 01.01.1996 року по 31.12.1997 року, оскільки підприємство не здійснювало нарахування збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що застрахована особа не несе відповідальності за несвоєчасну сплату страхових внесків підприємством, на якому працювала.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами та доповненнями) жінки, які народилися з 01 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року, мають право на призначення пенсії за віком при наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, громадяни України, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

На підставі частин 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 10 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Ст. 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. У відповідності до вимог ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. В разі відсутності у трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, затвердженого КМУ від 12.08.1993 №637).

З матеріалів справи вбачається, що факт роботи позивача підсобним робітником у МП «Беркут» з 03.01.1994 року по 31.12.1997 року підтверджується записами в трудовій книжці, а також довідкою МП «Беркут» від 28.04.2014 року №5, виданою ОСОБА_1, для пред'явлення в управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі.

За таких обставин, з урахуванням наведених вище норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про пенсійне забезпечення», апеляційний суд дійшов висновку, що УПФ України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області повинно було зарахувати позивачу до страхового стажу період її роботи у МП «Беркут» з 03.01.1994 року по 31.12.1997 року.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта в апеляційній скарзі на несплату МП «Беркут» за ОСОБА_1 страхових внесків як на підставу для відмови в зарахуванні до страхового стажу зазначеного вище періоду роботи позивача, оскільки обмеження пенсійних прав фізичної особи з боку державного органу з підстав невиконання або неналежного виконання обов'язків підприємством-страхувальником не є правомірним.

Водночас, наявність недоїмки зі сплати страхових внесків, що сталася не з вини позивача, є внутрішніми взаємовідносинами між страховиком та страхувальником, а тому не може позбавити застраховану особу права на призначення та отримання пенсії у встановленому законодавством розмірі.

Щодо посилань апелянта на порушення норм ст. ст. 99, 100 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернулася до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області з заявою призначення пенсії за віком 04.12.2013 року. Про відмову в призначенні такої, а відтак, і про порушення своїх прав, позивач дізналася з листів відповідача від 03.03.2014 року №1437/03 та від 07.03.2014 року №1555/03. З позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 07.07.2014 року, що підтверджується відбитком штампу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області на позовній заяві.

Зазначені вище фактичні обставини справи підтверджують безпідставність тверджень апелянта про порушення позивачем строків звернення до суду, передбачених ст. 99 КАС України.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про підставність позовних вимог відповідають законодавству та матеріалам справи. Мотиви апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Скаржник у встановленому законом порядку не довів наявність передбачених законом підстав для скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.09.2014 р. у справі №348/1586/14-a - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Бруновська Н.В.

Запотічний І.І.