Справа № 826/2148/15
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 березня 2015 року 08:24 № 826/2148/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Кобилянського К.М., Саніна Б.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної виконавчої служби України
провизнання незаконною та скасування постанови від 27.01.2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Державної виконавчої служби України (надалі - відповідач або ДВС України) про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 27.01.2015 року по виконавчому провадженню №45903786, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Артемчуком Тарасом Володимировичем.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2015 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржувана постанова від 27.01.2015 року про стягнення виконавчого збору винесена з порушеннями вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, за твердженнями останнього, реалізація майна, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, здійснюється виключно держаним виконавцем на прилюдних торгах, а тому позивач не мав змоги виконати судове рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження, у добровільному порядку.

У судове засідання 18.03.2015 року з'явилися представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що оскаржувана постанова є правомірною, винесеною у зв'язку з невиконанням позивачем, як боржником у виконавчому провадженні, судового рішення у добровільному порядку та у встановлений для цього постановою про відкриття виконавчого провадження строк.

Суд у судовому засіданні 18.03.2015 року на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Артемчуком Т.В. за результатами розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа №2-2050/12, виданого 14.04.2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 42-К/08-VIP від 28.08.2008 року, укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3, яка складається з 4 569 478,85 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.06.2012 року становить 36 521 559,71 грн. та 28 357 232,71 гривень, звернути стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах - земельну ділянку загальною площею 3,0330 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада, та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №682036, виданого Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі 18 листопада 2008 року, на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», визначивши початкову ціну предмету іпотеки відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку»; стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» штраф за невиконання умов Договору іпотеки у сумі 1 251 461,29 гривень; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 24.12.2014 року (ВП №45903786), якою, зокрема, боржнику встановлено семиденний строк для добровільного виконання виконавчого документа.

Надалі, у вказаному вище виконавчому провадженні головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Артемчуком Т.В. винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 27.01.2015 року, якою у зв'язку з не виконанням боржником (позивачем) виконавчого листа у строк, встановлений державним виконавцем для самостійного виконання, та із зазначенням того, що за виконавчим документом сума боргу в гривневому еквіваленті складає 66 132 073,71 грн., постановлено стягнути з боржника - ОСОБА_1 - виконавчий збір у розмірі 6 613 207,37 грн.

Вважаючи вищезазначену постанову про стягнення з боржника виконавчого збору необґрунтованою, а, відтак, такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, яким врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (надалі - Закон №606).

Відповідно до ст. 1 Закону №606, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 6 Закону №606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, приписами ч. 1 ст. 11 Закону №606 зазначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як зазначено вище та вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується постанова про стягнення виконавчого збору.

Приписами ч. 2 ст. 25 Закону №606 визначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У силу положень ч. 1 ст. 28 Закону №606, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, представником позивача під час судового розгляду справи наголошено, що реалізація майна, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, здійснюється виключно держаним виконавцем на прилюдних торгах, а тому позивач не мав змоги виконати судове рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження, у добровільному порядку.

Як вбачається зі змісту матеріалів виконавчого провадження №45903786, останнє відкрито з примусового виконання виконавчого листа, яким, зокрема, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах.

Так, приписами ч. 8 ст. 54 Закону №606 передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-ІV (надалі - Закон №898), у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому, у положеннях ст. 11 Закону №898 міститься застереження, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Крім того, у силу ч. 1 ст. 41 Закону №898, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Аналіз наведених положень норм матеріального права дає підстави для висновку, що реалізація заставленого майна може бути проведена виключно органами державної виконавчої служби, а поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості майна, переданого у заставу, що у даному випадку виключає можливість добровільно виконати позивачем виконавчий лист у семиденний строк з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи викладене вище, позивач, як поручитель, несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Проте, визначаючи розмір виконавчого збору, державний виконавець виходив із суми заборгованості саме боржника по кредитному договору (36 521 559,71 грн. та 28 357 232,71 грн.), в той час, як позивача стосуються вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» штрафу за невиконання умов Договору іпотеки у сумі 1 251 461,29 гривень, а також стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 27.01.2015 року у ВП №45903786, якою з позивача (боржника) стягнуто виконавчий збір у розмірі 6 613 207,37 грн., розраховуючи суму виконавчого збору виходячи, у тому числі, з суми заборгованості по кредитному договору, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Слід зазначити, що аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.11.2014 року у справі №К/800/34285/14 (ЄДРСР №41669330).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірне рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а, відтак, такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 181, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Державної виконавчої служби України про стягнення з боржника виконавчого збору від 27.01.2015 року у ВП №45903786.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді К.М. Кобилянський

Б.В. Санін