Справа № 2а-1670/3084/11
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.02.2015р. м. Київ К/9991/62770/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Кошіля В.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2011

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2011

у справі № 2а-1670/3084/11

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2011, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Кременчуцької ОДПІ від 01.04.2011 № /462 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 37290 грн., в т.ч. 29832 грн. основного платежу та 7458 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права: п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97, ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, ст.9 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 9, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом касаційної інстанції здійснено заміну відповідача у справі - Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області її правонаступником - Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Полтавській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 01.04.2011 № /462 податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 37290 грн., в т.ч. 29832 грн. основного платежу та 7458 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки планової виїзної документальної перевірки, викладені в акті від 22.03.2011 № 1475/17-311/НОМЕР_1, про порушення позивачем п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість за травень, липень-листопад 2009 року, січень-березень, червень, вересень-жовтень 2010 року в сумі 29832 грн.

Зафіксовані в акті перевірки порушення полягали в неправомірному формуванні позивачем податкового кредиту за операціями з придбання у ТОВ «Віст-Сервіс», ТОВ «Ратмір», ПП «Фінтехснаб», ТОВ «Кровля та фасад», ФОП ОСОБА_3, ПП «Поліцентрсервіс», ПП «Полімерфорт» та ПП «Ажур» товарів (кран-балка, металевий гараж, сейф, стіл, стільці, станок свердлувальний, піч ополювальна, листи стальні, пенопласт, фургон ізотермічний до автомобіля, кабіна автомобіля, ГАЗ, автошини тощо).

Висновки про відсутність у позивача права на формування податкового кредиту за операціями з вказаними контрагентами ґрунтуються на тому, що такі операції, на думку податкового органу, є нікчемними в силу вимог ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, оскільки вчинювалися з метою суперечною інтересам держави і суспільства, в результаті чого державному бюджету завдана шкода у вигляді ненадходження податків. Своєю чергою, така позиція податкового органу обґрунтована відсутністю вказаних контрагентів позивача за своїм місцезнаходженням, а також відсутністю документального підтвердження використання придбаних товарів у господарській діяльності.

При перевірці правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, правової оцінки встановлених судами в оскаржуваних судових рішеннях обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Платник податків при формуванні податкового кредиту повинен був діяти відповідно до п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР, яким регламентувався порядок визначення податкового кредиту на час виникнення спірних правовідносин.

За умови реального здійснення платником податків (покупцем) господарських операцій з придбання товару (робіт, послуг), які призвели до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю, дотримання ним вказаних вимог закону, відсутні підстави для позбавлення платника податку права на податковий кредит.

Платник податку (покупець товару), який дотримався вимог закону щодо формування податкового кредиту, не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальником товару, відомості щодо якого містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та який перебуває на обліку в податковому органу, в т.ч. як платник податку на додану вартість, вимог законодавства щодо створення підприємства, здійснення господарської діяльності тощо і в подальшому зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит. У разі коли контрагент допустив порушення вимог законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності, то це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо нього, адже законами іншого не передбачено.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товарів (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обґрунтовуватись лише обставини щодо відсутності контрагентів за адресою місцезнаходження.

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Тому, питання реального вчинення господарських операцій має з'ясовуватися на підставі оцінки усіх таких доказів в їх сукупності.

Судами попередніх інстанцій на підставі досліджених первинних документів (договорів купівлі-продажу, податкових та видаткових накладних, рахунків-фактур, банківських виписок тощо) встановлено, що такі документи відповідають дійсності та складені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16.07.1999 № 996-XIV, операції мали реальний характер і здійснені у межах господарської діяльності.

Суди попередніх інстанцій правильно відхилили доводи податкового органу щодо нікчемності вчинених позивачем господарських зобов'язань, оскільки для цього необхідно встановити наявність у платника податку при вчиненні таких зобов'язань мети, суперечної інтересам держави і суспільства. Відповідачем при вирішенні справи у судах попередніх інстанцій не надано належних та допустимих доказів тому, що позивач укладав з контрагентом договори з метою незаконного отримання податкових вигод чи був обізнаним з певними протиправними діями контрагента при здійсненні фінансово-господарської діяльності.

З огляду на викладене, касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою про перегляд даної ухвали, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді В.В. Кошіль

Ю.І. Цвіркун