Справа № 803/70/15-а
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року Справа № 803/70/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Сороки Ю.Ю.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Цехош А.М., Токаревої М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації про скасування наказу №398-к від 26.12.2014 року, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Позовні вимоги, з урахуванням додаткових пояснень, обґрунтовані тим, що позивач з 30.01.2008 року працювала на посаді начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації.

Наказом Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації №398-к від 26.12.2014 року "Про звільнення" ОСОБА_1 звільнено 29.12.2014 року з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає наказ Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації №398-к від 26.12.2014 року про звільнення її з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти згідно п.1 ст.40 КЗпП України незаконним та необґрунтованим, оскільки в період з 25.03.2014 року по 26.12.2014 року вона перебувала на лікуванні.

Відповідачем не враховано тієї обставини, що 26.12.2014 року є для позивача останнім днем перебування на лікарняному і всупереч даним обставинам 26.12.2014 року позивачці оголошено наказ про її звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з 29.12.2014 року.

Крім того, зазначає, що 26.12.2014 року одночасно із поданням документів про завершення лікування ОСОБА_1 було подано заяву про надання з 27.12.2014 року невикористаної щорічної відпустки, яка була відповідачем незаконно відхилена, чим порушено вимоги статтей 3, 10, 11 Закону України "Про відпустки".

Також, 29.12.2014 року ОСОБА_1 було подано та зареєстровано в канцелярії заяву з проханням перевести її на посаду головного спеціаліста. Однак, така заява була відповідачем проігнорована, що, на думку позивача, суперечить вимогам ч.3 ст.49-2 Кодексу законів про працю України.

Вважає, що таким діями відповідача їй було завдано моральної (немайнової) шкоди, оскільки нею понесені втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань та інших негативних явищ, заподіяних незаконним звільненням.

Враховуючи порушені конституційні права людини і громадянина, а також враховуючи негативний вплив на ділову репутацію, яка досягалась роками клопіткої та виснажливої праці, завдану собі моральну шкоду оцінює в 50 000 грн.

На підставі вищевикладеного, просить суд визнати незаконним наказ Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації від 26.12.2014 року №398-к, поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти управління Волинської обласної державної адміністрації, стягнути з відповідача в користь позивача виплати за час вимушеного прогулу з 30.12.2014 року по день винесення судового рішення та стягнути 50 000 грн. завданої моральної (немайнової) шкоди.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях. Просила їх задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнали. У письмових запереченнях проти адміністративного позову вказали, що 27.06.2014 року начальником Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації видано наказ №105-к "Про зміни у структурі управління", згідно з яким затверджено нову структуру управління освіти і науки та скорочено посаду начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти, про що позивачці було надіслано повідомлення про звільнення її з посади з 01.09.2014 року та одночасно запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу дошкільної та загальної середньої освіти з 01.09.2014 року.

Однак, станом на 02.09.2014 року від позивача на адресу Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації не надходила її заява про надання згоди на переведення, а тому твердження позивача про ненадання можливості брати участь в реорганізації, зокрема погодитись на звільнення чи на переведення її на іншу посаду є безпідставним.

Також не відповідає дійсності твердження позивача про позбавлення її можливості брати участь в погодженні звільнення профспілковою організацією, оскільки як усно пояснила голова профкому, позивач незважаючи на неодноразові запрошення, на засідання профкому не з'являлася.

Крім того, у зв'язку з переобранням голови профкому та складу комітету профспілкової організації управління освіти і науки облдержадміністрації, листом від 03.12.2014 року №3633/10/2-14 повторно надіслано профкому подання з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1, проте відповідь на вказане подання не отримана.

Відповідно до ст.43 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавцю про прийняте рішення в письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Твердження позивача про те, що було проігноровано її право на отримання щорічної відпустки, вважають необґрунтованим, оскільки відповідно до ч.14 ст.10 Закону України "Про відпустку" педагогічним, науковим, науково-педагогічним працівникам, спеціалістам навчальних закладів щорічні відпустки надаються у період літніх канікул.

Крім того, в день звільнення, 29.12.2014 року позивачу виплачена грошова компенсація за всі не використанні нею дні щорічної відпустки.

Згідно лікарняного листка серії АГІ №150289 ОСОБА_1 повинна була приступити до роботи в суботу 27 грудня 2014 року.

Оскільки першим робочим днем для ОСОБА_1 після завершення лікування став понеділок 29.12.2014 року, Управлінням освіти і науки Волинської облдержадміністрації видано наказ від 26.12.2014 року №398-к "Про звільнення" ОСОБА_1 з 29.12.2014 року.

29.12.2014 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом та вручено його копію. Однак, позивачка відмовилася забирати трудову книжку, про що складено відповідний акт.

В цей же день, після отримання повного розрахунку, ОСОБА_1 подала на ім'я начальника Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації заяву про переведення її на посаду головного спеціаліста управління з 29.12.2014 року.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Позивачем не подано доказів на підтвердження того, що йому заподіяно моральної шкоди, не надано жодного доказу медичного характеру, в якому було б зазначено коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Позивач не вказала з яких міркувань виходила, визначаючи її розмір та не надала доказів на підтвердження своїх доводів.

Враховуючи вищевикладене, просили у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 30.01.2008 року працювала на посаді начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації.

27.06.2014 року начальником Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації видано наказ №105-к "Про зміни у структурі управління", відповідно до якого затверджено нову структуру управління освіти і науки облдержадміністрації та внесено зміни до штатного розпису управління освіти і науки облдержадміністрації, а саме: скорчено посаду "начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти" та введено посади "заступник начальника управління - начальник відділу дошкільної та загальної середньої освіти" та "головний спеціаліст відділу дошкільної та загальної середньої освіти".

Згідно листа Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації №1824/11/2-14 від 27.06.2014 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення із займаної посади з 01.09.2014 року та одночасно запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу дошкільної та загальної середньої освіти з 01.09.2014 року, наголошено про необхідність, у разі згоди, подати до відділу кадрів, вищої освіти та виховної роботи письмову заяву про це.

Водночас, судом встановлено, що в період з 25.03.2014 року по 26.12.2014 року ОСОБА_1 перебувала на лікуванні, що підтверджується наявними в матеріалах справи листками непрацездатності. (а.с.205-210)

26.12.2014 року по завершенню лікування позивачем подано до бухгалтерії заяву про надання їй з 27.12.2014 року невикористаної основної щорічної відпустки за 2014 рік.

Проте, цього ж дня - 26.12.2014 року ОСОБА_1 було оголошено наказ Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації від 26.12.2014 року №398-к "Про звільнення" ОСОБА_1 29.12.2014 року з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

29.12.2014 року позивачем подано до канцелярії заяву з проханням перевести її на посаду головного спеціаліста. Однак, в кінці робочого дня 29.12.2014 року ОСОБА_1 повторно було зачитано наказ Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації від 26.12.2014 року №398-к "Про звільнення", на якому остання зробила відмітку "не погоджуюсь".

Надаючи правову оцінку вищезазначеному наказу Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації від 26.12.2014 року №398-к "Про звільнення" ОСОБА_1 29.12.2014 року з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти згідно п.1 ст.40 КЗпП України, суд виходить з наступного.

Відповідно до абзацу 2 пункту 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 6 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ", при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю.

Оскільки позивача було звільнено відповідно до вимог трудового законодавства, тому при вирішенні даного спору судом застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як роз'яснено у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина третя статті 36 Кодексу законів про працю України). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

З аналізу вищевикладеної норми трудового законодавства та роз'яснень, які надані Пленумом Верховного суду України, можливо виділити дві окремі підстави для звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, а саме:

1) зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації підприємства, установи чи організації;

2) зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

За нормами вище зазначених статей КЗпП України здійснення реорганізації підприємства (органу) чи інших будь-яких змін не є підставою для автоматичного розірвання трудового договору з працівником, якщо не скорочується штат або чисельність працівників.

Як встановлено судом, 27.06.2014 року начальником Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації видано наказ №105-к "Про зміни у структурі управління", відповідно до якого затверджено нову структуру управління освіти і науки облдержадміністрації та внесено зміни до штатного розпису управління освіти і науки облдержадміністрації, а саме: скорчено посаду "начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти" та введено посади "заступник начальника управління - начальник відділу дошкільної та загальної середньої освіти" та "головний спеціаліст відділу дошкільної та загальної середньої освіти".

Судом встановлено, що у структурі Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації до початку проведення змін (а.с.194) та після її проведення (а.с.195) кількість штатних посад не змінилась та становить 21 особа, серед яких у відділі дошкільної та загальної середньої освіти - 5 осіб.

Зміни у структурі Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації полягали у скорочені посади "начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти" та введенні посади "заступник начальника управління - начальник відділу дошкільної та загальної середньої освіти".

Таким чином, штатна кількість працівників після змін у структурі Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації не змінилась, і будь якого скорочення штату не відбулось.

Разом з тим, суд вважає, що відповідачем порушено процедуру звільнення позивача, виходячи з наступного.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Як встановлено судом та не заперечується представниками відповідача, в період з 25.03.2014 року по 26.12.2014 року включно ОСОБА_1 перебувала на лікарняному. (а.с.205-210)

Також, з матеріалів справи вбачається, що 26.12.2014 року по завершенню лікування позивачем подано заяву про надання з 27.12.2014 року невикористаної основної щорічної відпустки за 2014 рік. (а.с.216)

Однак, відповідачем була проігнорована дана заява позивача, натомість оголошено наказ Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації від 26.12.2014 року №398-к "Про звільнення" ОСОБА_1 з 29.12.2014 року з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти і науки облдержадміністрації згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно ч.13 ст.10 Закону України "Про відпустки" для працівників, що є інвалідами щорічні відпустки за бажанням працівника надаються в зручний для нього час.

З наявного в матеріалах справи пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_1 від 11.12.2003 року вбачається, що ОСОБА_1 являється інвалідом третьої групи - трудове каліцтво.

Як вбачається з наказу Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації №398-к від 26.12.2014 року "Про звільнення" ОСОБА_1, остання мала 44 дні невикористаної відпустки.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Проте, вищевказані правові норми відповідачем було порушено, що також, на думку суду, є додатковою підставою вважати незаконним звільнення позивача.

Крім того, відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Судом встановлено, що Управлінням освіти і науки Волинської облдержадміністрації порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України, не попереджено позивача про її вивільнення за два місяці та відповідачем не надано правову оцінку щодо переважного права ОСОБА_1 залишення на роботі.

Суд не приймає до уваги твердження представників відповідача про те, що листом Управління освіти і науки Волинської обласної держаної адміністрації від 27.06.2014 року №1824/11/2-14 ОСОБА_1 було попереджено про звільнення з посади, оскільки як встановлено судом в цей період позивач перебувала на лікарняному, що при звільненні відповідачем враховано не було.

Відповідно до частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Це положення законодавства кореспондується з частиною третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України відповідно до якої, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як встановлено судом, 29.12.2014 року ОСОБА_1 подано до Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації заяву з проханням перевести її на посаду головного спеціаліста.

Однак, відповідачем було проігноровано заяву позивача від 29.12.2014 року про переведення її на іншу посаду через скорочення існуючої посади.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно частини 1 статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації.

З наявного в матеріалах справи листа Первинної профспілкової організації обласного управління освіти №1/2-15 від 12.03.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 з 1998 року є членом первинної профспілкової організації Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації.

Судом встановлено, що листом від 03.09.2014 року за №2450/11/2-14 Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, беручи до уваги те, що ОСОБА_1 згоду на переведення з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти на посаду головного спеціаліста управління освіти і науки облдержадміністрації не надала, просило голову комітету профспілкової організації управління освіти і науки облдержадміністрації Поштарук Н.Д. погодити звільнення ОСОБА_1 після закінчення терміну листка непрацездатності на підставі п.1.ст.40 Кодексу законів про працю України.

Листами від 04.09.2014 року за вих. №2467/11/2-14 та від 12.09.2014 року за вих. №2564/11/2-14, ОСОБА_1 запрошувалася на засідання 09.09.2014 року та 15.09.2014 року комітету профспілкової організації, де мало розглядатися питання про погодження її звільнення на підставі звернення адміністрації Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації згідно п.1.ст.40 КЗпП України.

Однак, позивач не була присутня на засіданні профкому.

З письмових заперечень відповідача вбачається, що у зв'язку з переобранням голови та складу комітету профспілкової організації Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, листом від 03.12.2014 року за вих. №3633/10/2-14 повторно надіслало профкому подання з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1

Як пояснили в судовому засіданні представники відповідача, відповідь на вказане подання ними отримана, у визначений строк, не була, а тому згідно ст.43 КЗпП України вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Проте, суд критично оцінює дані обставини, оскільки представниками відповідача не надано суду доказів отримання Первинною профспілковою організацією обласного управління освіти вищевказаного подання, а відтак і можливості останнього його розглянути у визначений строк та дати обґрунтовану відповідь.

Таким чином, суд вважає, обґрунтованим посилання позивача на те, що при його звільненні не було надано згоди первинної профспілкової організації.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дії Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації по звільненню ОСОБА_1 з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти і науки облдержадміністрації є незаконними, а саме звільнення позивача з даної посади відбулося з порушенням вимог Кодексу Законів про працю України.

Оскільки відповідачем було порушено порядок вивільнення позивача з посади, не попереджено про вивільнення та не враховано обставин, що враховуються при такому вивільненні, визначених ст.49-2 КЗпП України, суд поновлює позивача на попередній посаді - начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти і науки облдержадміністрації, з якої позивача було звільнено 29.12.2014 року.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Із наведеного слідує, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Згідно з п.п.1, 2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Наведені в позові обставини на увагу суду не заслуговують, оскільки не узгоджуються зі змістом статті 237-1 КЗпП України та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи.

В обґрунтування даних вимог позивачем не надано жодних доказів щодо розміру моральної шкоди та доказів, що підтверджують моральні страждання позивача.

У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягають.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 1 ст.71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем Управлінням освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації не доведена правомірність прийняття наказу №398-к від 26.12.2014 року "Про звільнення" ОСОБА_1 29.12.2014 року з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про прийняття наказу №398-к від 26.12.2014 року Управлінням освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації без дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України.

А тому, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації №398-к від 26.12.2014 року "Про звільнення" ОСОБА_1 з посади начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Одночасно у відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України з відповідача слід стягнути на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

З довідки Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації слідує, що середньомісячна заробітна плата позивача становить 1 435 грн., а середньоденний заробіток позивача становить 66, 74 грн. (а.с.221)

Час вимушеного прогулу, при цьому судом встановлено, що позивач після звільнення не була працевлаштована, становить з 30.12.2014 року по 24.03.2015 року (в 2014 році - 2 робочих дні, в 2015 році - 56 робочих днів) 58 робочих дні.

Таким чином, заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 3 870, 92 грн. (66, 74 грн. х 58 робочих днів = 3 870, 92 грн.), яку слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1

Відповідно до частини 2, 3 ст.256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

За таких обставин, суд приходить до висновку про звернення до негайного виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу дошкільної та загальної середньої освіти Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1 334, 80 грн.

Керуючись частиною 3 статті 160, статями 162, 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації від 26.12.2014 року №398-к "Про звільнення" ОСОБА_1 з посади начальника відділу дошкільної та загальної освіти згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу дошкільної та загальної освіти Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації.

Стягнути з Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3 870 (три тисячі вісімсот сімдесят) гривень 92 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу дошкільної та загальної освіти Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 1 334 (одна тисяча триста тридцять чотири) гривні 80 копійок підлягає до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 30 березня 2015 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Cуддя Ю.Ю. Сорока