Справа № 817/3970/14
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2015-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3970/14

13 лютого 2015 року 15год. 20хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковська Л.А. за участю секретаря судового засідання Мельничук О.А. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: представник Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - ДПІ у м.Рівному) про:

- визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року;

- визнання протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № та б/н від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року;

- визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-046 та №Ф-047 від 29.09.2014 року, №Ф-065 від 04.12.2014 року.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав викладених в позові. В обґрунтування позову зазначили, що ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 користуються майном (приміщення магазину по реалізації продовольчої групи товарів, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1) у наступному порядку: 75% - позивач та 25% - ФОП ОСОБА_5 Стверджували, що перевіряючим не було враховано, що між даними підприємцями були укладені додаткові угоди щодо розподілу спільних витрат на оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат, відповідно до яких на позивача покладено обов'язок заключати договори з виконання наданих послуг та проводити їх оплату, а ФОП ОСОБА_5 відшкодовувати частину цих витрат, а тому вважає, що позивач правомірно відносила витрати на оплату комунальних послуг водопостачання, послуг телефонного зв'язку до складу валових витрат та до податкового кредиту 2011-2013 років. Також зазначили, що ФОП ОСОБА_1 використовувала працю найманих працівників в кількості 4 осіб, а в ІІІ кварталі 2011 року в кількості 5 осіб. При цьому, наймані працівники працювали при шестиденному робочому тижні, а не семиденному, як вказано в акті перевірки, а тому висновки контролюючого органу про не нарахування позивачем заробітної плати працівникам пропорційно відпрацьованому часу з врахуванням погодинної мінімальної заробітної плати, на думку позивача, не відповідають дійсності та ґрунтуються на суб'єктивних припущенням перевіряючого. За таких обставин, вважає оспорювані податкові повідомлення-рішення, вимоги та рішення необґрунтованими, такими, що суперечать чинному законодавству та підлягають скасуванню. З таких підстав позов просив задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення на позов (том 2 а.с.162-164). В обґрунтування заперечень, пояснив, що позивачем порушено пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, пп.162.1.1 п.162.1 ст.162, пп.163.1.2 п.163.1 ст.162, пп.164.2.1 п.164.2, 164.6 ст.164, п.167.1 ст.167, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.171.1, п.171.2 ст.171, п.187.1 ст.187, ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України, п.2 ч.1, ч.1 ст.4 ст.7, ч.ч.5,7,11 ст.8 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого ФОП ОСОБА_6 донараховано єдиного внеску на загальну суму 17394,94 грн. в т.ч. за ставкою 3,6% в сумі 1550,04 грн., за ставкою 36,8% в сумі 15844,90 грн.; донараховано суму єдиного внеску в розмірі 6677,18 грн., в т.ч. за 2011 рік в сумі 923,44 грн., за 2012 рік - 2506,25 грн., за 2013 рік - в сумі 3247,49 грн.; донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2011-2013 роки в сумі 6226,12 грн. та податок на додану вартість за період квітень 2011 року - грудень 2013 року на загальну суму 3778,41 грн. Зазначив, що перевіркою встановлено, що позивач безпідставно включив до валових витрат витрати, понесені на опалення магазину, водопостачання та інші послуги по обслуговуванню магазину. Стверджував, що витрати, понесені на утримання магазину повинні розподілятися навпіл з ФОП ОСОБА_5, а тому частина сум ПДВ, сплачених ФОП ОСОБА_1 за придбання послуг (опалення магазину, водопостачання та інші послуги по обслуговуванню магазину) не повинна включатися останнім до податкового кредиту. Вказав, що позивачем не відображені доходи у вигляді заробітної плати 4 працівникам пропорційно відпрацьованому часу з врахуванням погодинної мінімальної заробітної плати, в результаті чого занижено загальний місячний оподаткований дохід. У зв'язку з цим позивачем занижено єдиний внесок, який не сплачений та не перерахований до бюджету за 2011-2013 роки. За таких обставин вважає, що податковий орган діяв в спосіб, в межах та на підставі Закону України, а тому оспорювані рішення обґрунтовані та не підлягають скасуванню. З таких підстав просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.11.2002 року ОСОБА_1 зареєстрована державним реєстратором виконавчого комітету Рівненської міської ради фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (том 1 а.с.9), та з 26.11.2002 року перебуває на податковому обліку за №12879. Позивач є платником податку на додану вартість, про що останньому видано свідоцтво платника ПДВ від 28.03.2011 року за №100330737.

Матеріали справи свідчать, що в період з 09.9.2014 року по 22.09.2014 року посадовими особами ДПІ у м.Рівному проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт №225/17-16-17-01/НОМЕР_1 від 29.09.2014 року (том 1 а.с.10-49).

Даним актом зафіксовано наступні порушення ФОП ОСОБА_1:

- п.1 ст.4, п.1 ст.7, ч.ч.5,7 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого позивачем не утримано, не нараховано та не перераховано до бюджету єдиний внесок із заниженої бази нарахування єдиного внеску (заробітної плати працівників ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10.) за 2011-2013 роки в сумі 43056,80 грн., а саме донараховано єдиного внеску на загальну суму 17394,94 грн., в т.ч. за ставкою 3,6% в сумі 1550,04 грн., за ставкою 36,8% в сумі 15844,90 грн.;

- п.2 ч.1, ст.7, ч.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», донарахована сума єдиного внеску становить 6677,18 грн., в т.ч. за 2011 рік в сумі 923,44 грн., за 2012 рік - 2506,25 грн., за 2013 рік - 3247,49 грн.;

- пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, пп.162.1.1 п.162.1 ст.162, пп.163.1.2 п.163.1 ст.162, пп.164.2.1 п.164.2, 164.6 ст.164, п.167.1 ст.167, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.171.1, п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України, в результаті чого не утримано та не перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб за 2011-2013 роки в сумі 6226,12 грн.;

- п.187.1 ст.187, ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок на додану вартість, що підлягає сплаті до державного бюджету на загальну суму 3778,41 грн., а саме в квітні 2011 року - 78,79 грн., травні 2011 року - 171,83 грн., липні 2011 року - 20,59 грн., серпні 2011 року - 25,39 грн., вересні 2011 року - 19,35 грн., жовтні 2011 року - 125,96 грн., листопаді 2011 року - 201,29 грн., грудні 2011 року - 219,17 грн., січні 2012 року - 188,22 грн., лютому 2012 року - 195,97 грн., березні 2012 року - 196,36 грн., квітні 2012 року - 136,38 грн., травні 2012 року - 20,75 грн., червні 2012 року - 19,18 грн., липні 2012 року - 21,35 грн., серпні 2012 року - 28,58 грн., вересні 2012 року - 21,35 грн., жовтні 2012 року - 113,48 грн., листопаді 2012 року - 200,80 грн., грудні 2012 року - 201,43 грн., січні 2013 року - 200,94 грн., лютому 2013 року - 205,99 грн., березні 2013 року - 204,44 грн., квітні 2013 року - 121,03 грн., травні 2013 року - 23,23 грн., червні 2013 року - 26,52 грн., липні 2013 року - 29,31 грн., серпні 2013 року - 27,54 грн., вересні 2013 року - 46,91 грн., жовтні 2013 року - 222,40 грн., листопаді 2013 року - 230,08 грн., грудні 2013 року - 233,80 грн.;

- пп.49.18.2 п.49.18 ст.49, п.51.1 ст.51, пп. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, п.1.1, п.1.2 розд.І, розд.ІІ, розд.ІІІ «Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2010 року за №1020: подання податкових розрахунків за формою 1ДФ за 1-4 квартали 2011 року, за 1-4 квартали 2012 року, за 1-4 квартали 2013 року в неповному обсязі, в перекрученому вигляді та з помилками.

На підставі вказаних висновків акту перевірки відповідачем було прийнято:

- податкові повідомлення - рішення:

№ від 28.10.2014 року, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 4155,20 грн., в т.ч. 32840,23 грн. - за основним платежем та 831,04 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.50-51);

№ від 28.10.2014 року, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 9722,05 грн., в т.ч.5336,44 грн. - за основним платежем та 4385,61 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.53-54);

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску:

б/н від 28.10.2014 року на загальну суму 551,52 грн. (том 1 а.с.55-56);

№ від 28.10.2014 року на загальну суму 8697,47 грн. (том 1 а.с.58-59);

- вимоги про сплату боргу (недоїмки):

№Ф-046 від 29.09.2014 року в сумі 17394,94 грн.( том 1 а.с.60);

№Ф-047 від 29.09.2014 року в сумі 6677,18 грн. (том 1 а.с.61).

Не погодившись з даними рішеннями позивач оскаржив їх адміністративному порядку.

Однак рішенням ГУ ДФС у Рівненській області про результати розгляду скарги №149/14/1700-10-04-04/86 від 26.11.2014 року податкові повідомлення-рішення № та № від 28.10.2014 року залишено без змін та збільшено податкове повідомлення-рішення № від 28.10.2014 року в частині визначення грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 176,12 грн. за основним платежем та 34,05 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.63-68).

Водночас рішенням ГУ ДФС у Рівненській області про результати розгляду скарги №150/14/1700-10-04-04/86 від 26.11.2014 року (том 1 а.с.69-73) залишено без змін рішення про застосування штрафних санкцій № від 28.10.2014 року в сумі 8697,47 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування №Ф-046 від 29.09.2014 року в сумі 17394,94 грн., а також збільшено рішення № від 28.10.2014 року в частині донарахування штрафних санкцій в сумі 14,39 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-047 від 29.09.2014 року на суму 143,96 грн.

У зв'язку з цим відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 04.12.2014 року, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 210,17 грн., в т.ч. 176,12 грн. - за основним платежем та 34,05 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.52);

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2014 року на загальну суму 14,39 грн. (том 1 а.с.57);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-065 від 04.12.2014 року в сумі 143,96 грн.

Не погодившись з результатами адміністративного оскарження, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку податковим повідомленням-рішенням № від 28.10.2014 року та № від 04.12.2014 року, суд зазначає наступне.

Як свідчить зміст акту перевірки від 29.09.2014 року в основу вказаних податкових повідомлень-рішень покладено висновки податкового органу про безпідставне віднесення «ФОП ОСОБА_1 до складу податкового кредиту суми ПДВ на загальну суму 7556,82 грн., згідно податкових накладних, отриманих підприємцем за оплату опалення магазину, водопостачання та інші послуги по обслуговуванню магазину». Також в акті перевірки зафіксовано, що «витрати, понесені на утримання магазину повинні розподілятись навпіл та частина сум ПДВ сплачених за придбання товару (послуг) не включається до складу податкового кредиту, чим порушено ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кредиту України».

З вказаними висновками податкового органу суд не погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що 14.12.2004 року між ФОП ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_13 укладено договір про співпрацю, відповідно до п.2.1 якого всі учасники договору дають свою згоду на використання їх часток у спільній частковій приватній власності на 24/100 частин приміщення магазину по АДРЕСА_1 загальною площею 146,8 кв.м. для здійснення в ньому підприємницької діяльності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з працевлаштуванням ними інших учасників за їх бажанням (том 1 а.с.74-75).

01.02.2007 року ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_13 (Власники) та ОСОБА_1, ОСОБА_5 (Користувачі) уклали договір безстрокового безоплатного користування майном, предметом якого є «передача приміщень магазину по реалізації продовольчої групи товарів, які знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 142,5 кв.м., що належить власникам на праві приватної спільної часткової власності» (том 1 а.с.78-79). При цьому п.4.3 даного договору визначено «користуватися об'єктом у наступному порядку:75% - підприємець ОСОБА_1, 25% - підприємець ОСОБА_5.».

Матеріали справи свідчать, що 02.01.2007 року між позивачем (Відповідальний споживач) та ПП ОСОБА_5 (Споживач) було укладено договір про поділ витрат №1, відповідно до п.1 якого Відповідальний споживач для забезпечення функціонування магазину у відповідності з вимогами чинного законодавства укладає з установами та організаціями угоди на тепло-, електро-, водопостачання, водовідведення, телефонний зв'язок та інше і проводить оплату згідно цих угод, а Споживач відшкодовує частину витрат Відповідального споживача на умовах цього договору. Одночасно п.2 вказаного договору розподіл витрат на оплату комунальних послуг, електропостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат здійснюється на наступних умовах: Відповідальний споживач оплачує 75%, а Споживач - 25% від нарахованих послуг до сплати (том 1 а.с.82-83).

Поряд з цим 05.01.2010 року ФОП ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_13 уклали додаткову угоду №2 до договору безстрокового безоплатного користування майном від 01.02.2007 року (том 1 а.с.90), згідно з яким п.4.3 договору викладено в новій редакції: «користуватися об'єктом у наступному порядку 95% - підприємець ОСОБА_1, 5% - підприємець ОСОБА_5.» та додаткову угоду №1 до договору про поділ витрат №1 від 02.01.2007 року (том 1 а.с.84), відповідно до якого п.2 викладено в новій редакції: «сторони домовилися про розподіл спільних витрат на оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат на слідуючих умовах: витрати розподіляються за домовленістю сторін у розмірі: Відповідальний споживач оплачує 95%, а Споживач 5% від нарахованих послуг до оплати».

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вказаних договорів між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ТОВ «Рівнетеплоенерго», РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» укладено договори №КБС198 від 01.02.2012 року про надання послуг з вивезення побутових відходів, №116 від 02.07.2012 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, №1125 від 01.10.2013 року на постачання теплової енергії, №1062 від 01.03.2007 року на подачу води з комунального водопроводу та прийняття стічних вод у комунальну каналізацію, №2053323 від 12.02.2010 року (том 1 а.с.85-102). Зміст даних договорів свідчить, що їх предметом є надання послуг позивачу за адресою: АДРЕСА_1.

Оплата за надані в 2011-2013 роки послуги здійснювалася позивачем в повному обсязі, що підтверджується долученими до матеріалів справ квитанціями, платіжними дорученням та податковими накладними (том 1 а.с.188-250, том 2 а.с.1-161).

Підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Вичерпний перелік операцій, що не є об'єктом оподаткування, визначений ст.196 Податкового кодексу України. Серед даного переліку операції з придбання комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку відсутні. Суд вважає, що підстави для виключення зі складу податкового кредиту підприємця сум ПДВ, сплачених в ціні придбаних послуг, відсутні, оскільки отримання таких послуг за договорами не суперечить чинному законодавству, та є такими, що спрямовані на отримання доходів, а тому належать до господарської діяльності позивача в розумінні податкового законодавства.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.4 ст.198 Податкового кодексу України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податковий кредит по отриманих позивачем від ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ЖКП «Центральне», ТОВ «Рівнетеплоенерго», КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» послугах повністю підтверджено відповідними податковими накладними, які містять всі необхідні обов'язкові реквізити. Зауважень до форми та змісту податкових накладних, виписаних ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ЖКП «Центральне», ТОВ «Рівнетеплоенерго», КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» для ФОП ОСОБА_1, в акті перевірки податковим органом не зазначено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правових підстав для виключення з податкового кредиту сум ПДВ, сплачених позивачем ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ТОВ «Рівнетеплоенерго», РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» в ціні отриманих послуг у податкового органу не було, а податковий кредит сформовано позивачем у відповідності до вимог Податкового Кодексу України.

Доводи представника відповідача, що оскільки загальна площа магазину становить 66,8 кв.м. та ідентифікувати по скільки квадратних метрів використовує кожен з підприємців (ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5.) немає можливості, так як значна площа магазину використовується спільно, то витрати, понесені позивачем на утримання магазину повинні розподілятися навпіл та частина сум ПДВ, сплачених за придбання послуг не повинна включатися до податкового кредиту, суд відхиляє як безпідставні та такі, що суперечать фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_5 домовилися про користування магазином у наступному порядку 95% - підприємець ОСОБА_1, 5% - підприємець ОСОБА_5, у зв'язку з чим розподіл спільних витрат на оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат здійснюється на відповідних умовах, що підтверджується умовами договору безстрокового безоплатного користування майном та договору про поділ витрат і додаткових угод до них. При цьому оплата за надані послуги проводиться ФОП ОСОБА_1 як Відповідальним споживачем в повному обсязі, а ФОП ОСОБА_5 як споживач зобов'язаний відшкодувати ФОП ОСОБА_1 відповідну частку витрат (5%). Таким чином, твердження податкового органу про розподіл витрат, понесених позивачем на утримання магазину, порівно між ФОП ОСОБА_5 та позивачем, необґрунтовані, безпідставні та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини в їх сукупності та наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що висновки податкового органу про порушення позивачем вимог п.187.1 ст.187, ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України є безпідставними, а податкові повідомлення-рішення № від 28.10.2014 року та № від 04.12.2014 року - протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню № від 25.07.2014 року, суд зазначає наступне.

Як слідує з акту перевірки від 29.09.2014 року, в основі податкового повідомлення-рішення № від 25.07.2014 року лежать висновки податкового органу про безпідставне включення ФОП ОСОБА_1 до валових витрат витрати, понесені на оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку, оскільки такі витрати повинні розподілятися між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 навпіл.

У відповідності до п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

На підставі п.п.14.1.27 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пунктів 177.3 та 177.4 ст.177 Податкового кодексу України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п.138.1 ст. 138 розділу III Податкового кодексу України витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п. 138.1 ст. 138 розділу III Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку та витрати банківських установ.

Пунктом 138.2 статті 138 розділу III Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

В силу вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 розділу III Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, законодавством, яке регулює порядок формування фізичною особою витрат, пов'язаних з господарською діяльністю та визначення чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності є стаття 177 Податкового кодексу України, з урахуванням положень розділу III цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до абз.абз 1-2 п. 44.1 ст. 44 розділу ІІ Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, відповідно до абзацу «д» пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України витрати на опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення та інші послуги з утримання виробничих приміщень включаються до складу загальновиробничих витрат, які відносяться до собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Як встановлено судом, ФОП ОСОБА_1 як Відповідальний споживач здійснювала оплату комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку та інших спільних витрат на підставі договору про поділ витрат №1 від 02.01.2007 року та додаткової угоди до неї №1 від 05.01.2010 року (том 1 а.с.82-84).

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2011-2013 років ФОП ОСОБА_1 до складу витрат було включено витрати на придбання у ТОВ «САНКОМ-РІВНЕ», ЖКП «Покровське», ЖКП «Центральне», ТОВ «Рівнетеплоенерго», КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради РОВКП ВКГ «Рінвеоблводоканал», ВАТ «Укртелеком» комунальних послуг, водопостачання, послуг телефонного зв'язку для утримання приміщення магазину, які в силу вимог абз. «д» пп.138.8.5 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України включаються до складу загальновиробничих витрат, та, в свою чергу, витрат операційної діяльності, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 25.07.2014 року не відповідає вказаним критеріям правомірності, а тому є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку вимогам №Ф-046, №Ф-047 від 29.09.2014 року та №Ф-065 від 04.12.2014 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № та б/н від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року, судом враховується наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в основу вказаних рішень лягли висновки податкового органу щодо «не утримання та не перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб за 2011-2013 роки в сумі 6226,12 грн. у випадку не нарахування заробітної плати працівникам пропорційно відпрацьованому часу з врахуванням погодинної мінімальної заробітної плати. Перевіркою встановлено, що найманим працівникам ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у період дії трудових договорів, зареєстрованих у Рівненському міському центрі зайнятості, не нараховувалась заробітна плата із нарахуванням понаднормових кожному». Так актом перевірки від 29.09.2014 року зафіксовано, що «ФОП ОСОБА_1 було занижено загальний місячний оподатковуваний дохід по 4 працівниках у І-V кварталах 2011 року, І-ІV кварталах 2012 року, І-ІV кварталах 2013 року на загальну суму 43056,80 грн.».

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування» від 08.07.2010 року №2464 (далі - Закон №2464) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону України №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною 11 статті 8 Закону України №2464 передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Пунктом 3 частини 11 статті 25 Закону України №2464 визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції - за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Матеріали справи свідчать, що між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено трудові договори від 24.10.2005 року, 24.03.2008 року та від 01.02.2007 року разом з угодами про зміну і доповненням до них (том 1 а.с.103-112).

Судом встановлено, що в період 2011-2013 років ФОП ОСОБА_1 використовувала працю найманих працівників в кількості 4 осіб, а в ІІІ кварталі 2011 року в кількості 5 осіб. При цьому, наймані працівники працювали при шестиденному робочому тижні та перебували у щорічних відпустках, що підтверджується копією книги наказів (том 1 а.с.150-161).

Одночасно, матеріали справи, а саме табелі робочого часу, свідчать, що наймані працівники відпрацювали: в січні 2011 року - 151 год., в лютому 2011 року - 160 год., в березні 2011 року - 175 год., в квітні 2011 року - 160 год., в травні 2011 року - 152 год., в червні 2011 року - 159 год., в липні 2011 року - 168 год., в серпні 2011 року - 175 год., у вересні 2011 року - 176 год., в жовтні 2011 року - 168 год., в листопаді 2011 року - 176 год., в грудні 2011 року - 176 год., в січні 2012 року - 159 год., в лютому 2012 року - 168 год., в березні 2012 року - 167 год., в квітні 2012 року - 159 год., в травні 2012 року - 159 год., в червні 2012 року - 151 год., в липні 2012 року - 176 год., в серпні 2012 року - 175 год., у вересні 2012 року - 160 год., в жовтні 2012 року - 184 год., в листопаді 2012 року - 176 год., в грудні 2012 року - 167 год., в січні 2013 року - 168 год., в лютому 2013 року - 160 год., в березні 2013 року - 159 год., в квітні 2013 року - 175 год., в травні 2013 року - 151 год., в червні 2013 року - 143 год., в липні 2013 року - 184 год., в серпні 2013 року - 167 год., у вересні 2013 року - 168 год., в жовтні 2013 року - 184 год., в листопаді 2013 року - 168 год., в грудні 2013 року - 175 год. (а.с.113-149).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що податковий орган при прийнятті вимог №Ф-046, №Ф-047 від 29.09.2014 року та №Ф-065 від 04.12.2014 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та рішень про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № та б/н від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року діяв не на підставі, не в межах повноважень та не в спосіб, визначений чинним законодавством, а тому вказані вимоги та рішення є протиправними, такими, що прийняті без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішень і підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень №, № від 28.10.2014 року та № від 04.12.2014 року, вимог №Ф-046, №Ф-047 від 29.09.2014 року та №Ф-065 від 04.12.2014 року та рішень № та б/н від 28.10.2014 року, № від 04.12.2014 року.

При зазначених обставинах, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають до задоволення в повному обсязі, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 28.10.2014 №, №, від 04.12.2014 №.

Визнати протиправними та скасувати Рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області б/н від 28.10.2014, № від 28.10.2014, № від 04.12.2014 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Визнати протиправними та скасувати Вимоги Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 29.09.2014 №Ф-046, №Ф-047, від 04.12.2014 № Ф-065

Присудити на користь позивача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 182,70 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.