Справа № 817/172/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/172/15

23 лютого 2015 року 9год. 25хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сало А.Б., за участю секретаря судового засідання Школяр О.І., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі
до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Дубенському районі Рівненської області
про стягнення витрат,
ВСТАНОВИВ :

Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі (далі - УПФУ в Дубенському районі) звернулося до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Дубенському районі Рівненської області (далі - ВВД ФСС НВВПЗУ у Дубенському районі) про стягнення витрат на виплату та доставку пенсії ОСОБА_1 за серпень-грудень 2014 року в сумі 750,00грн., у зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_2, який помер на колишній території країн СНД внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999 №1105-ХІV (далі - Закон №1105-ХІV), особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону. Статтею 21 цього ж закону передбачено, що виплату пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві, професійного захворювання або втратою годувальника здійснює та відшкодовує Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Проте, відповідач відмовився відшкодувати УПФУ в Дубенському районі витрати на виплату та доставку пенсії ОСОБА_1 за серпень-грудень 2014 року в сумі 750,00грн., у зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_2, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, мотивуючи свою відмову тим, що такий нещасний випадок з померлим трапився на території країн СНД.

У судове засідання позивач не прибув, у поданому суду клопотанні просив розглянути справу за відсутності представника.

Відповідач, ВВД ФСС НВВПЗУ у Дубенському районі, позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях, зокрема вказав, що положенням Закону №1105-ХІV встановлено, що страхові виплати мають бути пов'язані із страховими випадками, що спричинені ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання застрахованої особи. Додаткові державні гарантії громадянам щодо виплати пенсій передбачені лише Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), який визначає обов'язки саме органів Пенсійного фонду України. Положенням Закону №1105-ХІV встановлено, що страхові виплати мають бути пов'язані із страховими випадками, що спричинені ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання застрахованої особи. При цьому, ст.35 Закону №1105-ХІV та Інструкцією про порядок передачі документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім'ї на страхову виплату, затвердженою постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві від 24.04.2001 №10, передбачено перелік документів, що подаються до робочих органів Фонду для призначення страхових виплат, на підставі яких, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві формуються особові справи щодо кожної із таких осіб. У ВВД ФСС НВВПЗУ у Дубенському районі відсутня особова справа особи щодо якої повинні здійснитись виплати. Крім того, УПФУ в Дубенському районі не надано доказів сплати ним заявленої у позові суми та документів, які підтверджують отримання потерпілим виробничої травми в країнах СНД.

Відповідач у судове засідання не прибув, заперечення містять клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Судом не визнавалася обов'язковою участь сторін у судовому засіданні. За таких обставин суд вважає за можливе вирішити спір без участі сторін на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч.6 ст.12 КАС України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не забезпечується.

Повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за період серпень-грудень 2014 року УПФУ в Дубенському районі здійснено витрати на виплату і доставку пенсії ОСОБА_1 у зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_2, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві (а.с.13).

Для відшкодування зазначеної допомоги позивач звернувся до ВВД ФСС НВВПЗУ у Дубенському районі з актами щомісячної звірки за серпень-грудень 2014 року, проте, відповідач не прийняв до відшкодування витрати на виплату та доставку пенсії ОСОБА_1 в сумі 750,00грн., у зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_2, який помер на колишній території країн СНД внаслідок нещасного випадку на виробництві, та підписав акти щомісячної звірки з УПФУ в Дубенському районі з розбіжністю у вказаній сумі (а.а.с.15-26).

Статтею 1 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 №16/98-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Основи законодавства) встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Статтею 25 Основ законодавства визначено види соціальних послуг та матеріального забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, які надаються Пенсійним фондом України та Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Зокрема, пунктом 1 частини 1 цієї статті передбачено, що до пенсійного страхування належать: пенсії за віком, по інвалідності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсії у зв'язку з втратою годувальника, крім передбачених пунктом 4 цієї статті; медичні профілактично-реабілітаційні заходи; допомога на поховання пенсіонерів.

Пунктом 4 частини 1 цієї статті передбачено, що до страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання належать: пенсія у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; допомога на поховання осіб, які померли внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Частиною 1 статті 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

01.01.2004 набрав чинності Закон №1058-IV, який частково дублює норми раніше прийнятого, але ще чинного Закону №1788-XII.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Оскільки за змістом вищевказаної норми дія Закону №1788-XII не поширюється на визначення права на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, ці відносини регулюються Законом №1058-IV.

Відповідно до ч.8 ст.36 Закону №1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, призначаються відповідно до Закону №1105-XIV.

Положеннями Закону №1105-XIV, регулюються відносини між застрахованою особою, страхувальником та страховиком в результаті страхового випадку під час виконання такою особою своїх трудових обов'язків.

Статтею 6 Закону №1105-ХІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України), на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням. Страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи. Страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Статтею ст.13 Закону №1105-XIV визначено, що страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися в процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'я або настала смерть (ст.14 Закону №1105-XIV).

Відповідно до п.6.1.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007 №24, вказано, що причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів.

Інструкцією про встановлення причинного зв'язку смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України від 15.11.2005 №606, передбачено, що органом, який встановлює такий причинний зв'язок є Медико-соціальна експертна комісія - МСЕК.

Як вбачається з акта про нещасний випадок на виробництві, нещасний випадок з громадянином ОСОБА_2 трапився ІНФОРМАЦІЯ_2, в результаті ураження технічною електрикою на підприємстві СУ-966 треста «Тюмендорстрой» (м.Белоярский Тюменської області, СССР) (а.а.с.8-9).

На момент смерті, на утримані померлого ОСОБА_2 перебувала неповнолітня дитина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (після одруження 26.11.2011 - ОСОБА_1) (а.а.с.10-11).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №1105-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до ст.3 Угоди, усі витрати, пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Статтею 5 Угоди передбачено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Таким чином, право на таке забезпечення, яке встановлено в Україні, не залежить від того, в якій із колишніх республік СРСР стався нещасний випадок на виробництві із застрахованою особою.

Відповідно до п. «д» ч.1 ст.21 Закону №1105-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Пунктом 5 статті 24 Закону №1105-ХІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний відшкодовувати виплачені іншими страховиками страхові витрати у зв'язку з втратою годувальника лише у тих випадках, якщо такий годувальник помер від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, тобто за умови наявності причинного зв'язку їх смерті з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, та не залежно від того, трапився страховий випадок на території України, чи на території колишніх республік СРСР.

Статтею 28 Закону №1105-ХІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми, в тому числі, складаються із страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону №1105-ХІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом "д" пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

У розумінні Закону №1105-ХІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) такими застрахованими особами є інваліди - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності (п.3 ч.2 ст.33).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства ІІІ групи, даний факт встановлено постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 08.04.2013 у справі №817/834/13-а за позовом УПФУ в Дубенському районі до ВВД ФСС НВВПЗУ у Дубенському районі про стягнення заборгованості, яка набрала законної сили 19.07.2013 та наявними у справі письмовими доказами (а.а.с.48-59).

В силу вимог ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України, обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 підпадає під визначений ст.33 Закону №1105-ХІV перелік осіб, які мають право на одержання страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника, а тому витрати, понесені управлінням УПФУ в Дубенському районі у зв'язку з виплатою та доставкою такої пенсії, підлягають до відшкодування ВВД ФСС НВВПЗУ у Дубенському районі.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд вважає, що відповідачем не надано суду достатніх беззаперечних доказів щодо обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, в той час як позовні вимоги УПФУ в Дубенському районі підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак, підлягають до задоволення повністю.

Приймаючи дане рішення, суд, згідно з вимогами ч.1 ст.244-2 КАС України, врахував постанову Верховного Суду України від 08.07.2014 у справі №21-240а14.

Підстави для застосування ст.94 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Дубенському районі Рівненської області на користь Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі невідшкодовані витрати на виплату пенсії ОСОБА_1 за серпень-грудень 2014 року, у зв'язку із втратою годувальника, в сумі 750,00грн. (сімсот п'ятдесят гривень).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.