Справа № 813/684/15
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року 16 год. 39 хв. Справа № 813/684/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Козак О.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у м. Львові у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень державного реєстратора Кичми Ю.М. Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції від 02.02.2015 р. № 19020944 і зобов'язання Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину другого поверху будинку АДРЕСА_1

Ухвалою суду від 12 лютого 2015 року провадження у справі відкрито, хід її розгляду відображено в ухвалах суду, в судовому засіданні 26 березня 2015 року відповідно до ч. 3, ст. 160 КАС України проголошено вступну і резолютивну частину постанови.

В позовних вимогах ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державного реєстратора Кичми Ю.М. реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції від 02 лютого 2015р. №19020944, зобов'язати реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції, провести державну реєстрацію права власності на Ѕ частину другого поверху будинку АДРЕСА_1

Зазначає, що 30 січня 2015р. подав відповідачу заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на частину другого поверху будинку АДРЕСА_1, яка була визнана за ним на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2008р. у справі №22ц-1875/08. До заяви був також доданий технічний паспорт з планом 2 поверху будинку. Прийом цих документів здійснювала спеціаліст Відповідача ОСОБА_4, яка до цих документів не заявляла жодних зауважень. Позивач акцентує увагу на те що, що спеціалісти відповідача, які здійснюють приймання документів, мають юридичну освіту і повідомляють заявників про всі документи, які необхідно подати для реєстрації права власності.

Проте, 02 лютого 2015р. державний реєстратор прав на нерухоме майно, Кичма Ю.М., прийняв рішення №19020944, яким відмовив Позивачу у державній реєстрації прав та обтяжень, по причині того, що їм було подано технічний паспорт на житловий будинок у цілому, пославшись при цьому на ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позивач вважає, що відповідач незаконно відмовив йому в державній реєстрації права власності на частину другого поверху будинку АДРЕСА_1

Адже статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закон), чітко визначені підстави по яких проводиться відмова у державній реєстрації. Ці підстави зазначені в ч. 1 пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 5-1, 5-2, 5-3, 5-4, 5-5, 5-6, 6 ст.24 вищеназваного Закону. Відповідач приймаючи рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов'язаний був послатися на конкретний пункт ст.24 закону, по якому він відмовляє у державній реєстрації. Із рішення не вбачається, на якій підставі, конкретно по пунктах, Позивачу відмовлено у державній реєстрації частини другого поверху будинку, а тому така відмова носить надуману підставу, адже технічний паспорт не виготовляється на якусь частину будинку, а виготовляється на цілий будинок із зазначенням поверху і площ на кожному поверсі.

Позивач також вказує на те, що згідно абзацу 1 пункту 16 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013р. №868, у разі подання документів необхідних для проведення державної реєстрації речових прав, не в повному обсязі, державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви, яке містить рекомендації щодо усунення обставин, що були підставою для його прийняття. Не вчинивши цього, відповідач грубо порушив п.16 Порядку. Відповідно до п.28 Порядку, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а державний реєстратор не навів у рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, жодної підстави в розумінні ст.24 Закону, тобто вичерпного переліку обставин, а тому таке рішення відповідача не відповідає вимогам ст.24 Закону і є протиправним.

Відповідач в запереченнях від 02 березня 2015 року вих. № 2108/04-18/290 аргументував свою відмову наступним. Заявником подано рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2008р., яким визнано за ОСОБА_5 і ОСОБА_1 право спільної часткової власності на новозбудований другий поверх будинку АДРЕСА_1, по 1/2 ідеальній частині за кожним з них. Проте, технічний паспорт подано на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок з віднесеними до нього господарськими будівлями. 02 лютого 2015р. керуючись ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктами 20 та 28 "Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно Кичма Ю.М.. під час розгляду заяви прийнято рішення № 19020944 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв'язку із тим, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим ним Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Розглянувши доводи позивача, заперечення відповідача, заслухавши усні пояснення позивача і його представника, дослідивши надані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спірки по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України (ЦКУ), Кодексом адміністративного судочинства (КСУ), Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868, Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55 Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6.07.2007 року за № 774/14041 «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», тощо.

Судом встановлено наступне.

30.01.2015р. ОСОБА_1 було подано у відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. До даної заяви заявником долучено: квитанції про оплату державного мита та витягу з реєстру прав, копію паспорта гр. України, технічний паспорт № 975 від 16.12.2004р. на житловий будинок, а також рішення апеляційного суду Львівської області від 10.11,2008р. І отримав рішення № 19020944 від 02 лютого 2015 року про відмову у реєстрації наступного змісту.

Я, державний реєстратор прав на нерухоме майно Кичма Юрій Михайлович, Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції розглянув заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 30.01.2015 16:22:55 за реєстраційним номером 10000700, яку подав ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_2, для проведення державної реєстрації права власності форма власності: приватна на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, та документи, подані для проведення державної реєстрації прав, та встановив подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Зокрема у резолютивній частині поданого заявником рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2008р. визнано за ОСОБА_5 і ОСОБА_1 право спільної часткової власності на новозбудований другий поверх будинку АДРЕСА_1 по 1/2 ідеальній частині за кожним з них, проте технічний паспорт подано на житловий будинок в цілому. Враховуючи викладене, керуючись статтею 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктами 20 та 28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, вирішив відмовити у державній реєстрації права власності форма власності: приватна на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, за суб'єктом ОСОБА_1.

Надаючи правову оцінку відмові у реєстрації суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкти цих прав; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення тощо.

Частиною 2 статті 9 цього Закону передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом), відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах, наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Також приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав тощо.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Також пп. 10 п. 37 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року передбачено - документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрали законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пунктом 42 Порядку встановлено, для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Стосовно необхідності державної реєстрації права власності, судом взято до уваги приписи норм Цивільного Кодексу України.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Фактично це означає, що власник нерухомого майна може розпоряджатися своїм майном керуючись власними переконаннями і власною волею не порушуючи при цьому інтереси інших осіб. Власник майна або уповноважена ним особа можуть поділити нерухоме майно або виділити з нього певну частину. Так само власник або співвласники декількох об'єктів нерухомого майна можуть об'єднати ці об'єкти нерухомого майна.

Так, згідно з ч. 1 ст. 182 ЦКУ право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦКУ право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 364 Кодексу встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Стосовно технічної інвентаризації майна, та технічного паспорту на частину об'єкту будівництва, який на думку відповідача слід було долучити власне позивачу на свою частку об'єкта нерухомості, суд бере до уваги таке.

Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 року за № 774/14041, (далі - Інструкція) визначено порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок.

Інструкція застосовується бюро технічної інвентаризації при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, за результатами чого надається Висновок щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна (пункт 1.2 Інструкції).

При цьому, відповідно до пункту 3.10 Інструкції бюро технічної інвентаризації готує Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна для укладення договору про виділ в натурі частки з об'єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об'єктів нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Судом також взято до уваги, що відповідно до листа директора ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 25.03.2015 року № 908, технічній інвентаризації підлягають об'єкти всіх форм власності розташованих на земельних ділянках за окремими поштовими адресами.

Таким чином існують дві важливі умови для поділу майна і в подальшому його інвентаризації, що у свою чергу відображається у такому документі як технічний паспорт. Це наявність висновку про технічну можливість виділу в натурі частки об'єкта нерухомості, з дотриманням будівельних норм. Це надання кожному виділеному об'єкту поштової адреси. І третьою важливою умовою виникнення попередніх умов це ініціативні дії господаря щодо звернення із замовленням до бюро технічної інвентаризації. Саме його волевиявлення, зацікавленість і оплата відповідних послуг бюро. Тобто його права вирішувати питання, а не обов'язку.

Проте, відповідач вважає надання не існуючого технічного паспорту на частку майна саме обов'язком позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Такими обставинами відповідно до рішення у справі № 22ц-1875/08р. від 10.11. 2008 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2008 року є визнання право спільної часткової власності на новозбудований другий поверх будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 і ОСОБА_5 по 1/2 ідеальній частині за кожним з них.

Тобто звернення із заявою для державної реєстрації свого права власності визнаного судом є логічними і послідовними діями позивача в реалізації його конституційних прав обумовлених положеннями ст. 41 Конституції України, згідно яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Суд виходить з того, що право власності охоплює правові норми, які закріплюють і охороняють стан приналежності матеріальних благ конкретним особам. Власність характеризується наявністю такої влади особи над річчю, яка визнана суспільством і регламентована соціальними норми. Оскільки влада над річчю неможлива без того, щоб інші особи, невласники речі, ставилися до неї як до чужої, власність означає відношення між людьми з приводу речей. Всі інші особи, невласники, зобов'язані утримуватися від будь-яких зазіхань на чужу річ і на волю власника мати цю річ. Таким чином, власність це суспільні відносини, які характеризуються двома основними ознаками: вони виникають з приводу речей і мають вольовий зміст.

У даному випадку чинним законодавством передбачено, що право власності переходить до власника після державної реєстрації, а відтак неправомірне не здійснення такої є грубим порушенням його конституційних прав.

А тому, право позивача визнано судом, є підставою для державної реєстрації, а волевиявлення щодо переходу цього права позивач виявив у заяві про державну реєстрацію, всі наявні у нього документи він долучив до цієї заяви. Долучити будь які не існуючи документи він просто не міг, а зобов'язати його виготовити такі і надати державному реєстратору незаконно.

У свою чергу відмова відповідача не містить конкретних порушень або недоліків зі сторони Позивача, і побудована на його припущеннях.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Для суду є очевидним, що відповідач діяв невідповідно до вищезазначених норм чинного законодавства і Конституції України, не обґрунтовано, без урахування обставин, що мали значення при прийнятті рішення і недобросовісно.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в :

1.Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державного реєстратора Кичми Ю.М. реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції від 02 лютого 2015 року № 19020944.

3.Зобов'язати реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції провести державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину другого поверху будинку АДРЕСА_1

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 31 березня 2015 року.

Суддя Сакалош В.М.