Справа № 802/4294/14-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/4294/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Комар П.А.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

26 березня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача: Шмигуна Д.А.

представника відповідача: Бабія Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Іллінецьке пересувне будівельно-монтажне підприємство №5" до Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання податкового-повідомлення рішення протиправним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року адміністративний позов задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області №0 від 28.11.2014 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити .

В судовому засідання представник апелянта повністю підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи та підтвердилось при апеляційному розгляді, звертаючись до суду першої інстанції та на аргументацію позовних вимог, позивач вказав на те, що Іллінецькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Вінницькій області проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ "Іллінецьке будівельно-монтажне підприємство №5" щодо дотримання вимог податкового законодавства з питань достовірності нарахування податку на додану вартість при здійсненні правових відносин з: TOB "Укрбудсфера" за період з 01.11.2011 року по 31.12.2011 року; TOB "БК "Гефест Альянс" за період з 01.04.2013 року по 31.05.2013 року, TOB ГК "ДДМ" за період з 01.06.2013 року по 30.06.2013 року, TOB "БК "Евробуд" за період з 01.04.2014 року по 31.05.2014 року.

28.10.2014 року за результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт за № 14/22/01350937 на підставі якого прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на суму 229 582,50 грн., з них: за основним платежем - 191 666 грн. та за штрафними санкціями - 47916, 50 грн., натомість, вважаючи винесене за наслідками здійснення перевірки податкове повідомлення - рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, позивач і звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем дотримано усіх необхідних та властивих господарським операціям із контрагентами TOB "БК "Евробуд", TOB "Гефест Альянс" , TOB "ГК "ДДМ", TOB "Укрбудсфера" умов, на які звертає увагу Верховний Суд України у постанові від 27 березня 2012 року (справа № 21-737во10). Також, суд першої інстанції зазначив, що висновки податкового органу не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді, а тому оскаржуване податкове повідомлення - рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Судова колегія апеляційної інстанції повністю погоджується з даним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку публічно - правовому спору в межах апеляційної скарги, зазначає наступне.

Так, стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі ст.92 Основного Закону виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

ПАТ "Іллінецьке будівельно-монтажне підприємство №5" відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію №01350937 зареєстроване 06.09.1995р. Іллінецьким районним управлінням юстиції Вінницької області.

На підставі направлення № 145 від 15.10.2014 року Іллінецькою об'єднаною державною податковою інспекцією проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ "Іллінецьке будівельно-монтажне підприємство №5" щодо дотримання вимог податкового законодавства з питань достовірності нарахування податку на додану вартість при здійсненні правових відносин з: TOB "Укрбудсфера" за період з 01.11.2011 року по 31.12.2011 року; TOB "БК "Гефест Альянс" за період з 01.04.2013 року по 31.05.2013 року, TOB ГК "ДДМ" за період з 01.06.2013 року по 30.06.2013 року, TOB "БК "Евробуд" за період з 01.04.2014 року по 31.05.2014 року.

28.10.2014 року за результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт за № 14/22/01350937, яким встановлено порушення позивачем ст.44, п.198.1, п.198.2, 198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, ст.201 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим було занижено податкові зобов'язання з ПДВ на суму 191 666 грн., в тому числі: за листопад 2011 року в сумі 37 833 грн., за грудень 201 1 року в сумі 16 167 грн., за квітень 2013 року в сумі 30 127 грн., за травень 2013 року в сумі 36 495 грн., за червень 2013 року в сумі 20 211 грн., за квітень 2014 року в сумі 10 000 грн., за травень 2014 року в сумі 40 833 грн.

На підставі викладених в акті перевірки даних встановлено, що в період який перевірявся, позивачем укладено договори з TOB "БК "Евробуд", TOB "Гефест Альянс" , TOB "ГК "ДДМ" та TOB "Укрбудсфера" .

Податковим органом зроблено висновок, що господарські операції із зазначеними контрагентами не здійснювалися та є безтоварними, а позивач не має права на податковий кредит.

28.11.2014 року відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на суму 229 582,50 грн., з них: за основним платежем - 191 666 грн. та за штрафними санкціями - 47916, 50 грн.

Разом з тим, згідно з пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Положенням пп.«а» п.198.1 ст.198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу) (п.198.6 ст.198 ПК України).

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування витрат та податкового кредиту.

Так, у разі якщо дії платника податків свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції, не викликають сумніву у їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема, податкових накладних.

Таким чином, право платника на формування податкового кредиту залежить від дотримання ним наступних вимог, а саме - реальне придбання товарів, робіт (послуг) з господарською метою та наявність податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог п.201.1 ст.201 ПК України. При цьому наведені вимоги законодавства передбачають не лише наявність усіх обов'язкових реквізитів, але й достовірність відомостей, що містяться у них.

Слід погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки на підставі повно та всебічно досліджених доказів він дійшов правильних та обґрунтованих висновків про те, що твердження відповідача про безтоварність господарських операцій позивача з його контрагентом, а відповідно заниження ПДВ, не обґрунтовані належними та допустимими доказами, оскільки правочини між позивачем та TOB "БК "Евробуд", TOB "Гефест Альянс" , TOB "ГК "ДДМ", TOB "Укрбудсфера" були укладені з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність умислу на укладення вказаних домовленостей з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість судом встановлено факт здійснення відповідних господарських операцій та використання позивачем товарів у власній господарській діяльності, а тому вказані правочини не можуть розглядатись як нікчемні з мотивів їх завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до ст.ст. 202, 203, 228 ЦК України.

При цьому необхідно зазначити, що податковий орган в апеляційній скарзі безпідставно висловлює зауваження, щодо неналежності відображення у вказаному акті прийому-здачі виконаних робіт фактично наданих послуг. Як вірно вказує позивач, в такому документі, з урахуванням змісту самого договору, чітко та доступно викладено перелік обладнання та які роботи необхідно та виконано для його обслуговування. Такі документи не можуть містити невиправданої деталізації.

Вказані первинні документи були повно, всебічно та належним чином проаналізовані судом першої інстанції та їм надана відповідна оцінка у взаємозв'язку із зазначеним основним видом діяльності позивача та фактичною наявністю на його балансі обладнання, яке постійно потребує обслуговування та належного персоналу для використання у виробництві тари з пластмас.

Вказані вище письмові докази свідчать про використання позивачем в оподатковуваних операціях у межах своєї господарської діяльності послуг придбаних у контрагента, та спростовують твердження відповідача про безтоварність господарських операцій із таким контрагентами.

Згідно з п.110.1 ст.110 ПК України платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів (робіт, послуг) не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів(послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Верховний Суд України у постанові від 31 січня 2011 року в справі №21-47а10 прийшов до висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Практика Європейського Суду з прав людини також підтверджує такий підхід до вирішення податкових спорів. Зокрема, у рішенні від 22 січня 2009 року по справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) цей суд зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Виходячи з положень ч.2 ст.71 КАС України апеляційний суд враховує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі протягом п'яти днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Загороднюк А.Г.

Залімський І. Г.