Справа № 2а-593/127/2014 593/1660/14-а
Суддя: Матковська З.М.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 р. Справа № 876/934/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,
суддів: Затолочного В.М., Каралюса В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Бережанському районі Тернопільської області на постанову Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року у адміністративній справі №593/1660/14-а, 2-а/593/127/14 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Бережанському районі Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов`язання призначити та виплатити пенсію за вислугою років,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 09.12.2014 року звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Бережанському районі Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов`язання призначити та виплатити пенсію за вислугою років.
Постановою Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано незаконною відмову відповідача управління Пенсійного фонду України з Бережанському районі Тернопільської області в призначенні позивачу ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Управління Пенсійного Фонду у Бережанському районі Тернопільської області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 07 листопада 2014 року.
Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій вказує на те, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволені позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотання від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. 07.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до УПФ України в Бережанському районі для призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Листом від 04.12.2014 року №4654/01-03 УПФ України в Бережанському районі відмовило в призначенні пенсії за вислугою років, мотивуючи тим, що період проходження військової служби не може бути зараховано до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, оскільки в поданих до заяви документах не вбачається, що позивач проходив військову службу в закладах охорони здоров`я на посаді яка передбачена розділом 2 «Охорона здоров`я» Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на даний вид пенсії.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідачем не доведено правомірності прийняття рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугою років з врахуванням періоду строкової військової служби.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними, такими що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно з п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років відповідно до Переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 №1436). Розділом 2 «Охорони здоров`я» вищезазначеного Переліку передбачені лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) у відповідних закладах і установах охорони здоров`я, незалежно від форми власності або відомчої належності цих закладів і установ.
Відповідно до п. в ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, що надає право на отримання трудової пенсії, зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки та органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також стажу державної служби (ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Заклади охорони здоров`я, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, визначаються відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров`я та наказу Міністерства оборони від 18.12.2013 №871 «Про затвердження Переліку закладів охорони здоров`я Збройних сил України».
Судом встановлено, що ОСОБА_1 28 лютого 1987 року закінчив Чортківське медичне училище за спеціальністю фельдшер. 01 квітня 1987 року прийнятий в Товстенську районну лікарню Тернопільської області на посаду фельдшера швидкої допомоги й працював на даній посаді до призову на строкову військову службу. В подальшому позивач проходив строкову військову службу на посаді санітарного інструктора (як середнього медичного персоналу) у військових частинах № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . Час проходження позивачем строкової військової служби складає 2 роки (за період з 06 травня 1987 року по 18 травня 1989 року). Загальний стаж позивача згідно записів у його трудовій книжці, без врахування часу проходження військової служби, складає 23 роки 04 місяці та 28 днів. Зазначені факти стороною відповідача не заперечені та визнані.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_2 підтвердив, що протягом року, з липня 1988р. позивач служив разом із ним у військовій частині № НОМЕР_2 , яка розташована в м. Ярмолинці Хмельницької області. Також підтвердив, що строкову службу позивач проходив безпосередньо як санінструктор, тобто медичний працівник у медичній частині зазначеної військової частині.
Згідно із ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зазначеній нормі відповідає п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для визначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ №637 від 12.08.1996 року. Частиною 1 пункту 3 зазначеного Порядку встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неточні записи за періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За правилами ч. 1 ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій, окремих осіб, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Позивач подав належно оформлену трудову книжку, що підтверджує його загальний трудовий стаж, а також довідку про проходження строкової військової служби, що стороною відповідача не заперечено.
Як встановлено судом, фактичною причиною відмови позивачу у задоволенні його заяви про призначення пенсії стала відсутність відомостей, що під час строкової військової служби як санінструктор він проходив медичну службу у військовій частині саме у такому закладі охорони здоров`я, що визначений Переліком закладів охорони здоров`я Збройних сил України (затверджений Наказом у Міністерства оборони від 18.12.2013 № 871).
Поряд з цим, в Розділі 15 «Проходження дійсної військової служби» військового квитка серія НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_1 . Чортківським районним військовим комісаріатом Тернопільської області 06 травня 1987 року є записи про те, що позивач проходив військову службу у військовій частині №-51097 з 18 травня 1987 року як курсант, далі - з 25 листопада 1987 року як санітарний інструктор. В подальшому, з 28 травня 1988 року позивач зарахований у склад військової частини №-20666 санітарним інструктором і звільнений по закінченню строку служби 18 травня 1989 року. В розділі 27 зазначеного військового квитка є запис про найменування військово-облікової спеціальності та посадової кваліфікації позивача - санітарний інструктор середніх медичних спеціальностей. В трудовій книжці позивача серії НОМЕР_4 від 06 квітня 1987 року, під №-3 є запис про те, що позивач проходив строкову службу в Радянській Армії в період з 06 травня 1987 року по 18 травня 1989 року.
Таким чином, враховуючи записи у військовому квитку та в трудовій книжці щодо проходження військової служби на посаді санітарного інструктора, яка відноситься до середнього медичного персоналу, колегія суддів вважає, що позивач має право на врахування до його загального трудового стажу періоду проходження ним строкової військової служби і на призначення та виплату пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Керуючись статтями 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Бережанському районі Тернопільської області залишити без задоволення, а постанову Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року у адміністративній справі №593/1660/14-а, 2-а/593/127/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після надіслання її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс