Справа № 826/19333/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2015 року № 826/19333/14

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., при секретарі Хрімлі К.О., за участю представників сторін:

від позивача: Клименко О.М.

Рибальченко Л.В. (дов. від 08.12.2014р.)

від відповідача: Мартинчук А.В. (дов. від 04.09.2014р. №6072/9/26-52-10-17)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «К І К» до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 19.03.2015 року в 14 год. 21хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено сторін після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч.2 ст. 167 КАС України.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «К І К» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №№, , від 11.08.2014р. та Рішення про результати розгляду первинної скарги Головного управління ДФС у м. Києві від 24.10.2014 р., Рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 26.11.2014 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем спірні податкові повідомлення - рішення є протиправними, позаяк прийняті на підставі хибних висновків контролюючого органу та не узгоджуються з приписами законодавства. Також зазначав, що рішення, прийняті контролюючими органами за наслідком адміністративного оскарження податкових повідомлень рішень є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з обмеженої відповідальності «К ІК», код за з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Реалторг-Плюс», код за , за період з 01.01.2013 по 31.12.2013рр.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 23.07.2014р. №2091/26-52-22-03-14/21619519.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «К І К» вимог:

- пп.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.138.2 ст. 138, п.44.1 ст. 44, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755 VI із змінами і доповненнями (далі - Податковий кодекс), що призвело до заниження податку на прибуток за 2013 рік в сумі 2 217 894 гривень;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу, що призвело до заниження податкового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 2 333 985 грн., в тому числі за липень 2013 року на суму 345 110 грн., за серпень 2013 року на суму 987 360 грн., за вересень 2013 року на суму 572 740 грн., за жовтень 2013 року суму 8 508 грн., за листопад 2013 року на суму 6003 грн., за грудень 2013 року на суму 414 264 грн. та зменшення залишку від'ємного значення попереднього звітного податкового періоду, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного податкового періоду (р21.1) в жовтні 2013 року в сумі 295,00 гривень.

На підставі висновків перевірки, відповідачем 11.08.2014р. прийняті податкові повідомлення рішення №№, , .

Матеріалами справи підтверджено, що за наслідками адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень рішень, Рішенням про результати розгляду первинної скарги Головного управління ДФС у м. Києві від 24.10.2014р. та Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 26.11.2014 р., скарги позивача залишенні без задоволення, а спірні податкові повідомлення - рішення, - без змін.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю податкових повідомлень - рішень та рішень Головного управління ДФС у м. Києві від 24.10.2014р. та Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 26.11.2014 р., звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумління виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п.п.20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Фактичні обставини справи свідчать, що протягом 2013 року між позивачем та ТОВ «Реал торг - Плюс» були укладені та виконані наступні договори: Договір № 01716ПО від 16.07.2013 р.; Договір № 0716 КО від 16.07.2013 р.; Договір № 8547 від 19.07.2013 р.; Договір №0902 КВМ від 02.09.2013 р., Договір № 1201 КО від 01.12.2013 р.

Предметом Договору №0902 КВМ від 02.09.2013р. було виконання робіт по поставці оргтехніки, обладнання та комплектуючих, витратних комп'ютерних матеріалів, що надалі іменується «Товар».

Предметом Договору № 0716 КО від 16.07.2013 р. була поставка певної продукції, та виконання монтажа та пусконакладки.

Предметом Договору № 1201 КО від 01.12.2013 р. була поставка певної продукції.

Предметом Договору № 8547 від 19.07.2013р. була поставка обладнання для налагодження відео стіни.

Предметом Договору № 0716 КО від 16.07.2013 р. було виконання робіт по розробці програмного забезпечення.

На підтвердження виконання договірних зобов'язань по вказаним договорам, позивачем подані: - акт № 1 прийому виконаних робіт від 30.07.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., акт № 2 прийому виконаних робіт від 26.12.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., акт № 3 прийому виконаних робіт від 30.12.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., акт №4 прийому виконаних робіт від 30.12.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., акт №5 прийому виконаних робіт від 31.12.2013р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., акт № 6 прийому виконаних робіт від 31.12.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., протокол № 1 угоди про договірну ціну від 30.07.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., протокол № 2 угоди про договірну ціну від 26.12.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., протокол № 3 угоди про договірну ціну від 30.12.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., протокол № 4 угоди про договірну ціну від 30.07.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., протокол № 5 угоди про договірну ціну від 31.12.2013 р. по договору № 0716ПОвід 16.07.2013 р., протокол № 6 угоди про договірну ціну від 30.07.2013 р. по договору № 0716ПО від 16.07.2013 р., податкова накладна № 389 від 30.07.2013 р.; податкова накладна № 387 від 30.07.2013 р., податкова накладна № 388 від 30.07.2013 р.; податкова накладна № 460 від 30.07.2013 р.; податкова накладна № 491 від 30.08.2013 р.; податкова накладна № 196 від 30.09.2013 р., податкова накладна № 264 від 30.09.2013 р., податкова накладна № 578 від 23.12.2013 р., податкова накладна № 579 від 24.12.2013 р., податкова накладна № 580 від 25.12.2013 р., податкова накладна № 581 від 25.12.2013 р., податкова накладна № 582 від 25.12.2013 р., податкова накладна № 583 від 26.12.2013 р., податкова накладна № 325 від 26.12.2013 р., податкова накладна № 324 від 26.12.2013 р., податкова накладна № 326 від 26.12.2013 р., податкова накладна № 443 від 27.12.2013 р., податкова накладна № 435 від 30.12.2013 р., податкова накладна № 434 від 30.12.2013 р., податкова накладна № 519 від 31.12.2013 р., податкова накладна № 304 від 26.12.2013 р., податкова накладна № 549 від 31.12.2013 р., податкова накладна № 44 від 08.10.2013 р., податкова накладна № 113 від 16.10.2013 р., податкова накладна № 1108 від 26.11.2013 р., податкова накладна № 138 від 20.12.2013 р., видаткова накладна №0730-01 від 30.07.2013р.; видаткова накладна №0730-02 від 30.07.2013р.; видаткова накладна №0830-01 від 30.08.2013р.; від 30.07.2013р.; видаткова накладна №0830-02 від 30.08.2013р.; видаткова накладна №0930-01 від 30.09.2013р.; видаткова накладна №0930-02 від 30.09.2013р.; видаткова накладна №1223-01 від 23.12.2013р.; видаткова накладна №1224-01 від 24.12.2013р.; видаткова накладна №1225-01 від 25.12.2013р.; видаткова накладна №1225-02 від 25.12.2013р.; видаткова накладна №1225-03 від 25.12.2013р.; видаткова накладна №1226-01 від 26.12.2013р.; видаткова накладна №1226-02 від 26.12.2013р.; видаткова накладна №1226-03 від 26.12.2013р.; видаткова накладна №1226-04 від 26.12.2013р.; видаткова накладна №1227-01 від 27.12.2013р.; видаткова накладна №1008-01 від 08.10.2013р.; видаткова накладна №1016-01 від 16.10.2013р.; видаткова накладна №1126-01 від 26.11.2013р.; видаткова накладна №1220-01 від 20.12.2013р.; виписки із банку від 17.01.2014 р., від 24.01.2014 р., від 29.01.2014р., від 30.01.2014 р., від 02.09.2013р., від 23.09.2013р., від 24.09.2013 р., від 02.10.2013 р., від 03.10.2013 р., від 04.10.2013 р., від 07.10.2013р., від 26.11.2013 р., від 29.11.2013 р., від 02.12.2013 р., від 03.12.2013 р., від 04.12.2013р., від 26.12.2013 р.

Проте, в ході перевірки вищенаведені документи відповідачем не були враховані.

При цьому, відповідач на підтвердження порушень у діяльності позивача приписів податкового законодавства, що у свою чергу були підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень - рішень, зазначав наступне.

У ході перевірки відповідачу надійшли матеріали зустрічних звірок, зокрема акт ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 14.07.14 №1406/26-59-22-03/38688475 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Реалторг-Плюс» щодо підтвердження господарських відносин із ТОВ «Альянс-Експерт» за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, на підставі якого встановлено неможливість реального здійснення ТОВ «Реалторг-Плюс» операцій з урахуванням часу, місцезнаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів.

За результатами аналізу даних податкової звітності не можливо встановити наявність трудових ресурсів (звіти 1-ДФ не подавались), виробничого обладнання, транспортного та торгівельного обладнання, матеріалів (сировини), товарних запасів (декларація з податку на прибуток, баланс та звіт про фінансові результати не подавались).

Крім того, листом ОУ ГУ Міндоходів у м. Києві від 19.06.2014 №1410/7/2615-07-1915 про призначення позапланової документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства України ТОВ «К І К» по взаємовідносинах з ТОВ «Реалторг-Плюс» у 2013 році, ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві повідомлено, що, що у ході відпрацювання схеми фінансово-господарських взаємовідносин ТОВ «КІК» виявлено факти, які свідчать про можливі порушення податкового законодавства вказаного підприємства, а саме мінімізація податкових зобов'язань шляхом проведення безтоварних операцій з СГД з ознаками «фіктивності», а саме ТОВ «Реалторг-Плюс».

На підставі вищевказаного, відповідач дійшов до висновку проте, що договори та домовленості укладені ТОВ «К І К» з ТОВ «Реалторг-Плюс» на порушення вимог ч.5 т.203, ч.1,2 ст.215, ст.216 Цивільного кодексу України не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що призвело до заниження ТОВ «К І К» податку на прибуток на суму 2 217 894 грн., заниження ПДВ на суму 2 333 985,00 грн. та зменшення залишку від'ємного значення з ПДВ в сумі 295,00 грн.

Надаючи правову оцінку таким доводам відповідача, та як наслідок і відповідності спірних податкових повідомлень - рішень приписам законодавства, суд зазначає наступне.

Так, в силу приписів чинного законодавства України, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-ХІV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарською операцією - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно із ст. 204 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України, міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Таким чином, системний аналіз норм законодавства свідчить, що такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Разом з тим, відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним правочином визнається правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно з ч.2 цієї статті фіктивний правочин визнається судом недійсним виключно судом.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати правочини нікчемними.

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави. Також відповідачем не надано суду доказів визнання укладених позивачем правочинів недійсними у судовому порядку.

Крім того, посилання відповідача на ч. 1 статті 203, статтю 215, статтю 216 ЦК України є безпідставним, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Вказані висновки суду узгоджуються з приписами ст. 20 Податкового кодексу України, відповідно до якої органам державної податкової служби України не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачем не прийнято до увагу принцип презумпції правомірності правочину, визначеного на законодавчому рівні ст. 204 ЦК України.

Разом з тим, доводи відповідача щодо неналежності оформлення первинної документації позивача у межах здійснених з ТОВ «Реалторг-Плюс» господарських операцій, фактично зводяться до відсутності товарно-транспортної накладної (далі - ТТН), що свідчить на переконання контролюючого органу про нездатність Товариства підтвердити «реальність здійснення операцій з надходження вантажу та його кількісних, вартісних і якісних характеристик та маси брутто».

Суд критично ставиться до таких доводів відповідача, з огляду про наступне.

Як вбачається з преамбули Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом міністерства транспорту України від 14 жовтня 1998 р. №363, Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (надалі - Правила) визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорт - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників.

Відтак, Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників), а відтак не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах.

При цьому, особливу увагу суд звертає на те, що факт відсутності ТТН за наявності належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують факт отримання товару, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат.

Поряд з цим, посилання відповідача на показання свідка ОСОБА_4 (директора та засновник ТОВ «Реалторг-Плюс»), допитаного в межах кримінального провадження, внесеного до Єиного реєстру досудового розслідувань №0000056, який пояснив, що ТОВ «Реалторг-Плюс» зареєстровано на його ім'я за грошову винагороду; фінансово-господарську діяльність він ніколи не проводив та не мав наміру проводити, банківські рахунки вказаного підприємства не відкривав та не керував ними, нікого на це не уповноважував, жодних документів, що свідчать про фінансово-господарські взаємовідносини з ТОВ «КІК» не готував та не підписував, товарів, робіт, послуг в адресу ТОВ «КІК» не поставляв, як на підтвердження нереального характеру господарських правовідносин позивача та ТОВ «Реалторг-Плюс», суд відхиляє з огляду про наступне.

Матеріали справи не містять обвинувального вироку і іншого судового рішення, за результатами розгляду вказаної кримінальної справи, як і не містять будь-яких інших доказів на підтвердження неможливості вчинення вказаних господарських операцій.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що такі матеріали не містять доказів на підтвердження того, що в межах вказаного кримінального провадження досліджувались господарські операції з позивачем, а також: відносини між: учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між: останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Як встановлено п.14.1.27 ст. 14 ПКУ витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Поряд з цим п. 139.1 ст. 139 ПКУ визначено, що не включаються до складу витрат, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на: 139.1.9. витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/ послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За п. 198.6 ст. 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Судом встановлено, що на дату вчинення та виконання спірних правочинів, ТОВ «Реалторг-Плюс», було чинним платником ПДВ.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність заниження позивачем податку на прибуток за 2013 рік в сумі 2 217 894 гривень та заниження податкового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 2 333 985 грн., зменшення залишку від'ємного значення попереднього звітного податкового періоду, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного податкового періоду (р21.1) в жовтні 2013 року в сумі 295,00 гривень, а відтак податкові повідомлення - рішення №№, , від 11.08.2014р. є протиправними, а отже підлягають скасуванню.

Поряд з цим, позовні вимоги про визнання протиправними та скасування Рішення про результати розгляду первинної скарги Головного управління ДФС у м. Києві від 24.10.2014р., Рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 26.11.2014 р., задоволенню не підлягають, з огляду про наступне.

Як свідчать фактичні обставини справи, позивачем при пред'явлені позову відповідачем визначено лише Державну податкову інспекцію у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Разом з тим, частиною 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

З системного аналізу норм чинного процесуального законодавства, зокрема ст. ст. 11, 106 вбачається, що виключне право щодо змісту позовних вимог та визначення відповідачів у справі надане саме позивачеві.

В той час, як приписи ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Як встановлено до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, відповідно до загального принципу адміністративного судочинства, відображеного в ст.ст. 2 та 6 КАС України, судовому захисту підлягає порушене право, свободи або інтереси.

При цьому, суд звертає увагу на те, що рішення про результати розгляду первинної скарги та висновки, які в ньому викладені, не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, не спричиняють виникнення будь-яких прав і обов'язків осіб чи суб'єктів владних повноважень, лише фіксують суб'єктивні судження посадової особи органу за результатами розгляду скарги заявника, а отже, не породжують правовідносин, що можуть бути предметом спору.

За таких обставин, зважаючи на той факт, що рішення за результатами розгляду скарги на податкові повідомлення - рішення не породжують законних прав та інтересів, в ході судового розгляду справи, суд не вбачав за доцільне залучення Головного управління ДФС у м. Києві та Державної фіскальної служби України до участі у справі у якості відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про визнання протиправними та скасування Рішення про результати розгляду первинної скарги Головного управління ДФС у м. Києві від 24.10.2014р., Рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 26.11.2014 р., задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірність спірних податкових повідомлень - рішень.

Керуючись ст. ст.11, 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення №№, , від 11.08.2014р.

Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «К І К» понесені судові витрати в розмірі 487, 20 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур