Справа № 820/19471/14
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 березня 2015 р. № 820/19471/14

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чудних С.О.,

за участю секретаря судового засідання Хмелівської Н.М.,

представника 3-ої особи - Поліщука О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, треті особи - Мальфанова Олена Василівна начальник Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, прокурор Московського району м.Харкова про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд визнати бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо невиконання заяв ОСОБА_2 від 14.08.2014 року протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_2 як людини; визнати дії Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо повернення без виконання виконавчих листів Московського районного суду м.Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_2, як людини; постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними; зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області виконати заяви ОСОБА_2 від 14.08.2014 року за рахунок Державного бюджету в межах видатків, передбачених Територіальному Управлінню Державній судовій адміністрації України в Харківській області на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами; ухвалити окрему ухвалу і направити її до прокуратури Московського району м.Харкова для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту моїх прав, свобод та інтересів про захист яких просить позивач; стягнути на користь ОСОБА_2 спричинену моральну шкоду в сумі 65772 (шістдесят п'ять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. з Державного бюджету України в особі суб'єкту владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області шляхом її безпосереднього списання із рахунку суб'єкта владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області.

В обґрунтування позову зазначив, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2014 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять 7,30 грн. та 29,20 грн. На виконання вказаної постанови Московським районним судом м.Харкова видано два виконавчі листи про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 вказаних сум. Так, з метою виконання вказаного судового рішення, позивач звернувся до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області із заявами про виконання судового рішення від 14.08.2014 року. Однак, в порушення діючого законодавства, відповідачем було повернуто виконавчі листи ОСОБА_2, у зв'язку із відсутністю бюджетних асигнувань на виплату судових витрат (зокрема компенсацію за відрив від звичайних занять). Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки у відповідача були відсутні підстави для повернення виконавчого документа без виконання заявнику. У зв'язку із чим просив позов задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання позивач не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, у судове засідання 12.03.2015 року не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Крім того, надав до суду письмові заперечення, відповідно до яких зазначив, що Державній казначейській службі України не надано повноважень у вигляді бюджетних призначень, як це передбачено п. 8 ст. 2 Бюджетного кодексу України на виплату судових витрат. Таким чином, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області не має повноважень у вигляді бюджетних асигнувань на виплату судових витрат.

Прокурор Московського району м.Харкова у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив у повному обсязі.

Вислухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 22.05.2014 року по справі №643/17534/13-а заяву ОСОБА_2 задоволено частково, зокрема, визначено грошовий розмір компенсації за відрив від звичайних занять ОСОБА_2 у розмірі 7,30 грн. та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 7,30 грн. (а.с. 10-12).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2014 року, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять у сумі 7,30 грн. та у сумі 29,20 грн. (а.с. 13-19).

На виконання постанови 22.05.2014 року Московським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист по справі №643/17534/13-а про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 компенсації за відрив від звичайних занять у сумі 7 грн. 30 коп. та 29,20 грн.

14.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова із заявою про виконання рішення суду, у якій просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 07 грн. 30 коп. Також, 14.08.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення суду, у якій просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 29 грн. 20 коп. До заяв додав оригінал виконавчого листа по справі №643/17534/13-а та копію судового рішення про стягнення коштів.

Листами від 19.08.2014 року за № 03-31/2406 та за № 03-31/2407 Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова повернуло позивачу виконавчі листи Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року по справі № 643/17534/13-а та додані до заяви документи, посилаючись на те, що Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова не має повноважень у вигляді бюджетних асигнувань на виплату судових витрат (зокрема компенсації за відрив від звичайних занять), яких зазнали позивачі до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Крім того, у відповіді відповідач зазначив, що згідно роз'яснення Вищого адміністративного суду України понесені судові витрати стягуються безпосередньо з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (а.с. 26-27, 29-30).

Проте, суд не погоджується з такими діями відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 25 Бюджетного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з п.п.5 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011 Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Процедура стягнення коштів державного та місцевих бюджетів врегульована Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (далі - Порядок).

Відповідно до абз.1 пункту 2 Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Підпунктом 1 пункту 9 Порядку визначено перелік підстав для повернення виконавчого документу, а саме: виконавчий документ:

- не підлягає виконанню органом Казначейства;

- подано особою, що не має відповідних повноважень;

- пред'явлено до виконання з пропущенням установленого строку;

- видано або оформлено з порушенням установлених вимог;

рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку;

суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов'язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом;

відсутній залишок невідшкодованого податку на додану вартість, узгоджений із стягувачем;

стягувач відмовився від виконання виконавчого документа або відкликав його без виконання;

наявні інші передбачені законом випадки.

З змісту листів від 19.08.2014 року за № 03-31/2406 та за № 03-31/2407 Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова вбачається, що підставою для повернення позивачу виконавчих листів Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року по справі № 643/17534/13-а є посилання відповідача на відсутність повноважень у вигляді бюджетних асигнувань на виплату судових витрат ( зокрема компенсації за відрив від звичайних занять), яких зазнав позивач до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Таким чином, підстава, за якою Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова повернула позивачу виконавчі документи, у вищезазначеному переліку відсутня, крім того відповідачем не зазначено інші передбачені законом випадки.

Також, відповідно до абз.1 частини 1 статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-УІ судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Крім того, відповідно до висновків рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Також, суд вирішуючи дану справу враховує висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі "Жовнер проти України", відповідно до яких державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку Суд не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини".

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах.

Отже, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повертаючи виконавчі листи позивачу з посиланням на відсутність повноважень у вигляді бюджетних асигнувань на виплату судових витрат (зокрема компенсації за відрив від звичайних занять) діяла не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, чим порушила права ОСОБА_2 як людини, які передбачені ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ETS №9) і ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання дій Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо повернення без виконання виконавчих листів Московського районного суду м. Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_2, як людини.

Щодо позовних вимог в частині визнання бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо невиконання заяв ОСОБА_2 від 14.08.2014 року протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_2 як людини, суд дійшов до висновку, що оскільки судовим рішенням встановлено та визнано дії Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо невиконання заяв ОСОБА_2 від 14.08.2014 року неправомірними, тому відсутня бездіяльність відповідача, у зв'язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області виконати заяви ОСОБА_2 від 14.08.2014 року за рахунок Державного бюджету в межах видатків, передбачених Територіальному Управлінню Державній судовій адміністрації України в Харківській області на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, суд не підміняє суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта.

Питання про виконання заяв ОСОБА_2 від 14.08.2014 року за рахунок Державного бюджету в межах видатків, передбачених Територіальному Управлінню Державній судовій адміністрації України в Харківській області на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами віднесено виключно до компетенції Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області та не входить до компетенції суду, а тому вказані позовні вимоги є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повторно розглянути заяви ОСОБА_2 від 14.08.2014 року та прийняти відповідні рішення з урахуванням висновків суду по даній справі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_2 спричинену моральну шкоду в сумі 65772 (шістдесят п'ять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. з Державного бюджету України в особі суб'єкту владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області шляхом її безпосереднього списання із рахунку суб'єкта владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не зазначено, в чому безпосередньо полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про постановлення окремої ухвали про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Вказана норма закону дає можливість суду першої інстанції відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності.

Окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються постановою, а також на причини й умови вчинення порушень для запобігання їх повторенню.

Також суд звертає увагу на те, що винесення окремої ухвали є правом суду, а не обов'язком.

Враховуючи вищезазначене, та беручи до уваги, що під час судового розгляду не було встановлено обставин, які б могли слугувати для постановлення окремої ухвали, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для її постановлення.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Державною казначейською службою України не доведено правомірність своїх дій під час повернення позивачу заяви разом з виконавчим листом та документами, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання дій Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо повернення без виконання виконавчих листів Московського районного суду м.Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а протиправними та такими, що порушують права ОСОБА_2, як людини та зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повторно розглянути заяви ОСОБА_2 від 14.08.2014 року та прийняти відповідні рішення з урахуванням висновків суду по даній справі є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує позивачу з Державного бюджету України фактично понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 73,08 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, треті особи - Мальфанова Олена Василівна начальник Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, прокурор Московського району м.Харкова про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати дії Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо повернення без виконання виконавчих листів Московського районного суду м.Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а протиправними та такими, що порушують права ОСОБА_2, як людини.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повторно розглянути заяви ОСОБА_2 від 14.08.2014 року та прийняти відповідні рішення з урахуванням висновків суду по даній справі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 73 (сімдесят три) гривні 08 (вісім) копійок.

Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 30.03.2015р.

Суддя С.О. Чудних