Справа № 2а/0470/13044/12
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2015 р. м. Київ К/800/56368/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Лосєва А.М., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Ленінському районі міста Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області
на постановуДніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2013
та постановуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2014
у справі №2а/0470/13044/12
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Ленінському районі міста Дніпропетровська Дніпропетровської області ДПС
проскасування акту,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Дніпропетровська від 07.08.2012 №.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано спірне податкове повідомлення-рішення в частині визначення грошового зобов'язання з основного платежу у сумі 40289 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 10922,25 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2014 у даній справі скасована постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 в частині відмови у задоволенні позову та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю, оскільки вважає, що постанови були прийняті з порушенням норм матеріального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведена невиїзна позапланова документальна перевірка фінансово-господарської діяльності позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 22.07.2010 по 15.06.2012, за результатами якої складений акт № 627/172/НОМЕР_1 від 22.06.2012 про порушення позивачем пункту 181.1 статті 181, статті 183, пункту 187.1 статті 187, статті 203 Податкового кодексу України внаслідок перевищення граничного обсягу виручки від реалізації продукції.

На підставі акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.08.2012 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 100016,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 21822,25 грн.

Судами також встановлено, що обсяг виручки від реалізації товарів позивачем (через застосування РРО), за період з серпня 2010 року по березень 2011 року, склав 304692,62 грн., що сукупно перевищує 300000,00 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем неправомірно донараховано грошове зобов'язання та застосовано штрафні до позивача, починаючи з того періоду (18.11.2011), коли він міг би бути зареєстрований платником ПДВ, про що звертався до податкового органу з відповідною заявою.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги повністю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незаконність спірного рішення, встановивши, що акт перевірки не відповідає загальним вимогам до змісту акту перевірки, а тому визначення суми грошового зобов'язання за результатами перевірки не можна вважати достовірним.

Разом з тим Вищий адміністративний суд України вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору та оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Зважаючи на викладене, суди не встановили, чи підлягають застосуванню вимоги пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України до платників єдиного податку.

Також, судам слід було встановити суму перевищення, з якою пов'язується обов'язок перейти на загальну систему оподаткування, та суми отримані позивачем у спірному періоді від здійснення операцій з постачання товарів/послуг. При цьому, з огляду на встановлену судами обставину про фіксування податковим органом факту перевищення обсягу виручки, слід перевірити таку обставину щодо її відповідності даним, зафіксованим в акті перевірки. В письмових поясненнях позивач неодноразово зазначала, що сума 304692,62 грн. включає суму ПДВ, але суди ці доводи не перевірили.

Ця обставина відповідно до частини 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України входить до предмета доказування при розгляді судом цього адміністративного позову, оскільки від цього залежить правильність висновку щодо правомірності здійснених контролюючим органом донарахувань та виникнення обов'язку у позивача щодо реєстрації платником ПДВ.

Колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись або спростувати, як наведені висновки податкового органу стосовно перевищення обсягу виручки позивачем, так і перевірити висновки судів попередніх інстанцій, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, з яких би вбачалось за можливе встановити суми, отримані позивачем у спірному періоді від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, зокрема, проведені через РРО. Не дослідження та відсутність належної оцінки первинних документів, виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судових актів у цій частині.

Водночас суди не зобов'язали податковий орган надати докази на обґрунтування своїх висновків, тобто у зв'язку з чим податковий орган дійшов таких висновків.

Отже, судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Так, згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Аналогічні вимоги встановлені і в частині 2 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2014 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

3. Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
А.М.Лосєв