Справа № 815/6989/14
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6989/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

суддів Вовченко О.А..

Завальнюка І.В.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з адміністративними позовами до Державної міграційної служби України про визнання рішень ДМС України від 03.11.2014 року № 580-14 та від 21.11.2014 року № 658-14, відповідно, про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, неправомірними та їх скасування, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Ухвалою суду від 26.01.2015 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 об'єднані в одне провадження, оскільки вказані особи є подружжям.

В обґрунтування позовних вимог позивач - ОСОБА_2 зазначив, що 03.12.2014 року він отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №76 від 12.11.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС від 03.11.2014 року № 580-14.

Позивач пояснив, що є громадянином Узбекистану, уродженцем м. Коканд. Позивач також зазначив, що він повністю дотримується канонів ісламу та завжди відвідував мечеть 5 разів на день. Одного разу в 2011 році він був у мечеті на обідньому намазі, коли йому зателефонували невідомі люди, які назвали його ім`я та прізвище і спитали де він знаходиться, на що він відповів, що в мечеті. Коли позивач вийшов з мечеті, на нього чекали 6 автомобілів Служби по боротьбі з тероризмом та поряд з ними був ще патрульний автомобіль міліції. Його затримали та повезли на допит до будинку, де розміщується ця служба в м. Коканд. Як зазначив позивач, у нього забрали паспорт, почали його бити та звинувачувати в тому, що він воював в Афганістані та підтримував терористів. Проте, позивач пояснив, що він ніколи не служив і не воював, але вони його не слухали, сильно побили та протримали до ночі, а потім відпустили. Паспорт позивачу так і не віддали, йому погрожували в'язницею, що посадять його на 17 років. Після того, як позивача відпустили, кожен день за ним слідкували представники служби. Як вказує позивач, зараз в Узбекистані почалися переслідування тих, хто є занадто релігійним, таких людей, як він, хто дуже часто відвідує мечеті. Ані до міліції, ані до прокуратури щодо цього випадку позивач не звертався. Приблизно через 2,5 місяці позивачу віддали паспорт, оскільки він вказував на те, що хоче поїхати на заробітки до Росії, але він поїхав в Україну до м. Одеси до свого друга ОСОБА_8, який працює в мечеті на вул. Фрунзе. Він пробув в Одесі 3 місяці та повернувся на Батьківщину, сподіваючись, що переслідувань більше не буде. Коли він приїхав, за ним знов почали слідкувати, і він вирішив остаточно покинути країну. Позивач поїхав до м. Одеси до свого товариша, та на даний час допомагає йому в мечеті.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_3 зазначила, що 14.12.2014 року вона отримала повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №93 від 02.02.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС від 21.11.2014 року № 658-14.

Позивачка пояснила, що є громадянкою Узбекистану, уродженкою м. Коканд, виїхала з Узбекистану, оскільки її чоловік виїхав з Узбекистану в 2011 році, з того часу вона мешкала одна з трьома дітьми і їй було дуже важко. В травні 2013 року вона приїхала в Україну з метою знайти свого чоловіка. У вересні 2013 року позивачка повернулася додому та привезла з Узбекистану в Україну дітей. Оскільки чоловік позивачки знаходиться в Україні, вона як мусульманська жінка повинна жити разом з ним.

Позивачі вважають вищевказані рішення незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вони приймалися без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені їх права.

У судовому засіданні ОСОБА_2, його представник та ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративних позовах.

Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5 надав у судовому засіданні нформацію по країні походження позивачів, яка підтверджує фати переслідувань в Узбекистані за релігійною ознакою.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовів, вважаючи їх необгрунтованими, та просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Узбекистану, уродженцем м. Коканд. За національністю узбек, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - узбекська, також вільно володіє російською мовою. Одружений на громадянці Узбекистану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має трьох дітей: сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 має середню освіту. В період з 1981 по 1989 роки навчався в школі №10 в м. Коканд, в період з 1989 по 1995 роки навчався у педагогічному училищі у м. Коканд. До моменту виїзду з країни позивач працював різноробочим на ринку у м. Коканд. Позивач ОСОБА_2 не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій. В країні громадянського походження залишились проживати близькі родичі позивача, а саме: матір - ОСОБА_12 - 1950 р.н., сестра - ОСОБА_13 1971 р.н., брат - ОСОБА_14 1973 р.н., сестра - ОСОБА_15 1976 р.н., брат - ОСОБА_16 1978 р.н. У жовтні 2013 року дружина позивача приїхала до нього разом із дітьми в Україну.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 вибув з Узбекистану в Україну 27.10.2011 року авіарейсом м. Ташкент (Узбекистан) - м. Київ (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_1, державний кордон перетнув легально у КПП аеропорту Бориспіль. З м. Києва позивач прибув у м. Одесу до свого товариша та допомагає йому в мечеті.

18.10.2012 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 392 про надання захисту в Україні.

06 листопада 2012 року наказом №85 першим заступником начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Узбекистану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_11, особова справа ODS 12/388.

15 вересня 2014 року за результатами розгляду особової справи ODS 12/388 громадянина Узбекистану ОСОБА_2 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок щодо відмови громадянину Узбекистану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03 листопада 2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 580-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

Суд встановив, що ОСОБА_3 є громадянкою Узбекистану, уродженкою м. Коканд. За національністю узбечка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка. Рідна мова - узбекська, іншими мовами не володіє. Одружена з громадянином Узбекистану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_12, з яким має трьох дітей: сина ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 Позивачка разом із дітьми виїхала в Україну до чоловіка, оскільки вона, як мусульманська жінка, повинна бути поряд із чоловіком, а той був вимушений покинути Батьківщину через те, що представники служби безпеки підозрювали його в терористичній діяльності. ОСОБА_3 має середню освіту. В період з 1986 по 1949 роки позивачка навчалась у школі №25 м. Коканд. Щодо трудової діяльності, позивачка не працювала, була домогосподаркою. Чоловік позивачки виїхав в Україну в 2011 році. Позивачка не була членом жодної з політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій. Після виїзду позивачки з Узбекистану на Батьківщині залишились проживати близькі родичі: батько-ОСОБА_18 1939 р.н., мати - ОСОБА_19 1953 р.н., сестра - ОСОБА_20 1981 р.н., сестра- ОСОБА_21 1985 р.н., брат- ОСОБА_22 1975 р.н.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 вперше прибула на територію України 23.05.2013 року авіарейсом м. Ташкент (Узбекистан) - м. Київ (Україна), в Україні перебувала до вересня 2013 року, коли знов повернулася до Узбекистану. 27.09.2013 року позивачка разом із дітьми виїхала з Батьківщини потягом Ташкент (Узбекистан) - Харків (Україна) транзитом через Російську Федерацію та Казахстан. Державний кордон України перетинала легально 01.10.2013 року.

30.05.2014 року ОСОБА_3 звернулася до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 141 про надання захисту в Україні.

26 червня 2014 року наказом №114 заступника начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту громадянці Узбекистану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_18, особова справа №2014OD014.

29 вересня 2014 року за результатами розгляду особової справи №2014OD014 громадянки Узбекистану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_18, Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок щодо відмови громадянці Узбекистану ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21 листопада 2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 658-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані ОСОБА_2, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обгрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Зокрема, позивач не підтверджує власну причетність до діяльності будь-якої релігійної організації, тим більше забороненої, а лише зазначає той факт, що він просто дотримується всіх канонів Ісламу та регулярно відвідував мечеть у м.Коканд, яка є офіційно зареєстрованою владою.

Проведеним аналізом інформації з відкритих компетентних джерел по країні походження (http ://www1 .rfi. fr/acturu/articl es/121 / articl e_5290. asp) можливо підтвердити існуючі факти утисків "радикальних мусульман" на території Узбекистану, так наприклад: "В Узбекистані проживає близько 28 мільйонів жителів, з них мусульмани складають 88 відсотків. Однак у мусульман, які серйозно ставляться до дотримання норм ісламу, узбецька влада вбачає загрозу конституційному ладу країни. Їх оголошують "хізб-ут-тахрировцами" і піддають тортурам і сфабрикованым судовим переслідуванням, причому кількість кримінальних справ останнім часом помітно збільшилася. Фактично всі справи об'єднані, хоча слідство формально не пов'язує їх разом, щоб уникнути очевидної масової компанії репресій".

Згідно наданої суду представником позивача інформації по країні походження (Узбекистан) з сайту http://www.refworld.org.ru/docid/520e4ac74.html : "Уряд продовжував вести жорстку політику по відношенню до мусульман, які обговорюють релігійні питання поза офіційно зареєстрованих мечетей. Тим не менш, уряд у цілому не втручався в життя віруючих, які відвідують офіційно зареєстровані мечеті, і дозволяло звичайну діяльність релігійних груп, традиційно присутніх у країні, в тому числі мусульманської, іудейської, католицької та російської православної громад".

Також у наведеному джерелі міститься така інформація: "Кримінальний кодекс встановлює формальну розбіжність між «незаконними» групами, тобто тими, які не зареєстровані належним чином, і «забороненими» групами, які розглядаються як екстремістські, і їх діяльність повністю заборонена урядом. Зокрема, уряд класифікує як «релігійних екстремістів» ті групи або окремих осіб, які виступають за заміну нинішньої світської влади і законів на уряд і закони, засновані на виключно сектантських релігійних принципах... Уряд продовжував ставитися з особливою підозрілістю до мусульман, які здійснювали богослужіння за межами схвалених державою закладів, що навчалися у закордонних медресе, збиралися для обговорення релігійних питань, або були пов'язані з імамами-ваххабітами".

Вищенаведена інформація з декількох компетентних джерел дає суду підстави для висновку, що уряд Узбекистану в цілому не втручається в життя віруючих, які відвідують офіційно зареєстровані мечеті, а переслідувань зазнають мусульмани, які обговорюють релігійні питання поза офіційно зареєстрованих мечетей, навчалися у закордонних медресе, або були пов'язані з імамами-ваххабітами або ж належать до так званих «релігійних екстремістів».

Як пояснив суду позивач, за віросповданням він мусульманин-суніт, відвідує мечеть, яка є офіційно зареєстрованою органами влади, не належить до релігійних екстремістських організацій, які заборонені, а тому підстав вважати, що позивач міг зазнавати переслідувань за релігійною ознакою, у суду немає.

Суперечливими є твердження позивача стосовно того, що саме його обвинувачували в терористичних нападах 2000 року, оскільки весь цей час він проживав разом із родиною у м. Коканд, місце проживання не змінював.

Позивач також вказує на те, що він був присутнім на судовому засіданні, на якому його було виправдано, але не надає жодних підтверджуючих документів та навіть не називає статтю кримінального чи адміністративного кодексу, яка йому була інкримінована. Позивач стверджує, що після суду за ним постійно слідкували та викликали на розмови представники служби безпеки, однак він без перешкод виїхав з Узбекистану в липні 2011 року та знов повернувся в країну свого громадянського походження в жовтні 2011 року, після чого повторно без жодних перешкод покинув Узбекистан, перетнувши кордон в пункті пропуску аеропорту м.Ташкент. При цьому, інформація про будь-які переслідування позивача чи проблеми під час перетину кордону відсутня.

Під час проведення інтерв'ю позивач зазначив, що в період його перебування на території України до його будинку ніхто не приходив, але дружина позивача зазначила, що якісь невідомі люди приходили до будинку та шукали чоловіка. При цьому, матір позивача йому розповіла, що нібито хтось ним цікавився, як ій розповів друг померлого батька.

Суд вважає, що за умови переслідування позивача на Батьківщині, розшуку його спецслужбами Узбекистану, йому б не дали можливість двічі (в липні та жовтні 2011 року) легально і безперешкодно перетнути кордон в аеропорту та виїхати з країни.

Судом також встановлено, що під час перебування на території України, позивач виїжджав на територію Російської Федерації, але за захистом там не звертався.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач повторно в'їхав на територію України 27.10.2011 року. Проте, в порушення вимог ч.5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за захистом звернувся лише 18.10.2012 року, майже через рік після прибуття в Україну та нелегального перебування на території України. Посилання позивача на необізнаність з процедурою надання захисту в Україні суд не бере до уваги, оскільки, як зазначав позивач, він приїхав в м.Одесу до свого друга та допомагав йому у мечеті, де за наявності бажання позивач міг дізнатися через священнослужителів про те, куди йому необхідно звернутися за захистом. Виходячи з того, що протягом року позивача це питання не цікавило, суд вважає, що метою прибуття позивача в Україну не було отримання тут захисту.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 не заслуговує на довіру щодо повідомленої ним інформації про переслідування за ознакою віросповідання.

Таким чином, можна встановити, що елемент переслідування позивача з боку представників Служби по боротьбі з тероризмом не є правдоподібним і не може бути розглянутим в якості підстави для надання захисту на території України.

Щодо підстав надання захисту ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 посилалася на те, що вона не може повернутись до країни свого громадянського походження через те, що її чоловік ОСОБА_2 був звинувачений у екстремістській діяльності владою Узбекистану та у зв'язку з цим зазнав переслідувань. Позивачка, як мусульманська дружина, повинна бути разом з чоловіком, тому вимушена була виїхати з Узбекистану через переслідування чоловіка.

Як вбачається з анкети від 05.06.2014 року, ОСОБА_3 вперше прибула на територію України 23.05.2013 року для відвідин своєї сестри та зустріла свого чоловіка. У вересні 2013 року позивачка знову повернулася до Узбекистану. Позивачка разом із дітьми прибула до України 01.10.2013 року легально, на підставі паспорту, який дійсний до 19.12.2014 року, проте за захистом звернулася лише 30.05.2014 року, тобто через 8 місяців після потрапляння на територію України.

Відповідно до ч.5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Окрім порушення вимог ч.5 ст.5 Закону, позивачою також не дотримано вимог Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 стосовно подачі заявником заяви про міжнародний захист якомога раніше.

При цьому слід зазначити, що чоловік позивачки звернувся за захистом 18 жовтня 2013 року, коли ОСОБА_3 вже прибула в Україну, проте сама позивачка разом з чоловіком за захистом до міграційних органів не звернулася.

За відсутності, на думку суду, підстав для визнання конвенційним біженцем ОСОБА_2, суд також не вбачає підстав для визнання біженцем його дружини ОСОБА_3, яка виїхала з країни за своїм чоловіком.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Аналізом наданої позивачами інформації разом із інформацією по країні походження позивача можливо зробити висновок про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача ОСОБА_2 в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення від 03.11.2014 року №580-14, якими позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_2 належить відмовити.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2 та беручи до уваги, що єдиною підставою заявленного позивачкою ОСОБА_3 позову є те, що вона як дружина особи, яка переслідується на Батьківщині, виїхала з Узбекистану слідом за чоловіком, суд вважає, що також відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_3, і рішення ДМС України від 21.11.2014 року № 658-14 також скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 7-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 03.11.2014 року № 580-14, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 21.11.2014 року № 658-14, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовлено 23.03.2015 року.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя О.А. Вовченко

Суддя І.В. Завальнюк

відмовити повністю.

23 березня 2015 року.