Справа № 813/7730/14
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2015-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року № 813/7730/14

Львівський окружний адміністративний суду в складі:

головуючого - судді: Костецького Н.В.

за участю секретаря судового засідання Приймака С.І.

представника позивача Бойко Н.І.

представника відповідача Тарасович О.І.

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

представника третьої особи ОСОБА_6

представника третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом Першого заступника прокурора м. Львова до Департаменту містобудування Львівської міської ради, треті особи, що не заявляють вимог на предмет спору - Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ПП «Піраміда» про визнання нечинним наказу,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора м. Львова звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з позовом до Департаменту містобудування Львівської міської ради, треті особи, що не заявляють вимог на предмет спору - Державна архітектурно -будівельна інспекція України, Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ПП «Піраміда», в якому просить:

- визнати нечинним наказ департаменту містобудування Львівської міської ради №299 від 18.09.2013 року «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ПП «Піраміда» готелю з вбудованими приміщеннями ресторану та фізкультурно-оздоровчого центру на вул. Веселій, 5».

Протокольною ухвалою 22.12.2014року у відповідності до ст.53 КАС України, суд залучив до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору спору - Державну архітектурно - будівельну інспекцію України, Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ПП «Піраміда».

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що Прокуратурою м. Львова проведено перевірку стану додержання вимог містобудівного законодавства при видачі департаментом містобудування Львівської міської ради містобудівних умов та обмежень забудови на території м. Львова. Зокрема, перевіркою встановлено, що департаментом містобудування Львівської міської ради прийнято наказ №299 від 18.09.2013 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ПП «Піраміда» готелю з вбудованими приміщеннями ресторану та фізкультурно-оздоровчого центру на вул. Веселій, 5», який прийнятий із порушенням вимог чинного законодавства України. Зазначає, що 16.09.2014 року прокуратурою м. Львов ініційовано проведення перевірки додержання вимог містобудівного законодавства, законодавства про охорону культурної спадщини у Львівській міській раді та в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» винесено постанову №76. Разом з тим, за результатами розгляду звернення мешканців будинку №5 по вул. Веселій у м. Львові щодо законності проведення будівництва готелю з вбудованими приміщеннями ресторану та фізкультурно-оздоровчого центру, яке надійшло на адресу прокуратури м. Львова у жовтні 2014 року, встановлено, що наказ департаменту містобудування Львівської міської ради №299 від 18.09.2013 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ПП «Піраміда» готелю з вбудованими приміщеннями ресторану та фізкультурно-оздоровчого центру на вул.Веселій, 5» суперечить вимогам чинного законодавства України, оскільки затверджені містобудівні умови та обмеження не відповідають будівельним нормам, неправильно застосовано вимоги щільності забудови, не враховано протипожежні та побутові розриви.

Представник Прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача - Департаменту містобудування Львівської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі з підстав, викладених в поданих суду письмових запереченнях (а.с.94-98). Вважає, що вказаний наказ департаменту містобудування прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства, в межах наданих повноважень, а позов необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Просить суд відмовити в задоволені адміністративного позову Першого заступника прокурора м.Львова до Департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання наказу нечинним. Проте у судових дебатах представником відповідача фактично визнано порушення вимог деяких державних будівельних норм при видачі оскаржуваного наказу.

Третя особа - ОСОБА_3 та представник третьої особи - ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги Першого заступника прокурора м. Львова та просили суд задоволити позов повністю. Додатково зазначили, що при здійсненні будівництва готелю за затверджених умов та обмежень не буде дотримано вимог щодо належної інсоляції та аерації прилеглих квартир.

Третя особа ОСОБА_9 у судове засідання не з'явилася, хоча була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить розписка яка міститься в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надала.

Представники третьої особи - Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради у судове засідання не з'явилися, хоча була повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчать розписки які міститься в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не надали.

Представник третьої особи - Державної архітектурно-будівельної інспекції України в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задоволити позов повністю, вважає, що оскаржуваний наказ видано без дотримань вимог державних будівельних норм.

Представник третьої особи - ПП «Піраміда» у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено обов'язок представляти інтереси держави у суді, у випадках передбачених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 08.04.1999 (справа № 1-1/99) зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво на будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва у суді інтересів держави є: наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. У вказаній нормі Закону також передбачено, що однією із форм представництва прокурором є звернення до суду з позовами (заявами, поданнями).

Відповідно до ст.60 КАС України прокурор, який звертається до адміністратив-ного суду в інтересах держави, у позовній заяві (поданні) самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це у позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. У даному позові прокурор визначений як позивач у справі про скасування рішення органу місцевого самоврядування. Справи за зверненнями прокурора з підстав, передбаченихст.23 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (надалі - Закон №1789) належать до юрисдикції адміністративних судів.

Конституційний Суд України у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, ч.1, ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) у рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 зазначив: гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень слідує, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплено у ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування у межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, що не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Закріплені у ст.144 Конституції України і ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 №280/97-ВР (надалі - Закон №280) норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. Ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (ст.25, ч.4 ст.59). В інших положеннях Закону №280 також визначено право ради скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни. В законах України також передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати та змінювати свої рішення. У Законі №1160 органу місцевого самоврядування надано право за його ж ініціативою переглянути, зупинити дію та скасувати власний регуляторний акт (ч.1, ч.2 ст.11). У Законі України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19.06.2003 №963-IV визначено право органів місцевого самоврядування привести у відповідність із законодавством прийняті ними рішення з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель (абз.2 п.«б» ст.6), тобто змінити власні акти. Згідно із Законом України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 №2780-XII сільські, селищні, міські ради уповноважені затверджувати місцеві правила забудови окремих частин населених пунктів та вносити в них зміни за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури (ч.2 ст.12, ч.5 ст.17). В Основному Законі України передбачено право направляти письмові звернення або особисто звертатися до органів місцевого самоврядування, які зобов'язані розглянути звернення (ст.40). Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР встановлено право органів місцевого самоврядування скасовувати або змінювати оскаржувані рішення (абз.5 ч.1 ст.19). Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право слідує із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, що передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 03.10.1997 №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абз.5 п.3 мотивувальної частини вказаного Рішення). Органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Судом встановлено, що 16.09.2014 року прокуратурою міста Львова винесено постанову №76 про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у Львівській міській раді та її структурних підрозділах щодо порушення норм містобудівного законодавства, законодавства про охорону культурної спадщини, адміністративні послуги, конституційні засади підприємницької діяльності (а.с.14-15).

При перевірці рішення відповідача суд оцінював його на відповідність критеріям, визначеним частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності (пункт 3 частини першої статті 19 Закону України «Про прокуратуру»).

Згідно з частиною 2 статті 19 вказаного Закону перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.

Порядок проведення перевірок визначений статтею 21 Закону України «Про прокуратуру» перевірки проводяться за письмовими зверненнями органів державної влади, органів місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, фізичних та юридичних осіб, а також за власною ініціативою прокурора. У разі якщо захист прав і свобод людини і громадянина та інтересів держави згідно із законом є компетенцією відповідних органів державного нагляду (контролю), перевірки проводяться з обов'язковим наданням оцінки щодо законності їх діяльності. Для здійснення перевірки прокурор приймає постанову, в якій зазначає підстави, що свідчать про можливі порушення законності, та обґрунтовує необхідність вчинення дій, передбачених пунктами 3, 4 та 5 частини першої статті 20 цього Закону.

З цієї норми вбачається, що підставами для перевірки є письмове звернення, таке міститься в матеріалах справи (а.с.18-22).

Прокуратурою м. Львова проведено перевірку стану додержання вимог містобудівного законодавства при видачі департаментом містобудування Львівської міської ради містобудівних умов та обмежень забудови на території м. Львова.

Зокрема, перевіркою встановлено, що департаментом містобудування Львівської міської ради прийнято наказ №299 від 18.09.2013 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ПП «Піраміда» готелю з вбудованими приміщеннями ресторану та фізкультурно-оздоровчого центру на вул. Веселій,5» (а.с.23).

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців вбачається, що ПП «Піраміда» є суб'єкт підприємницької діяльності, видом діяльності якого є діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщення (а.с.127-128).

Ухвалою Львівською міською радою № 1290 від 20.05.2004 року затверджено ПП «Піраміда» проект відведення земельної ділянки та надано в оренду терміном на 10 років земельну ділянку площею 0,0604 га, в тому числі у межах червоних ліній вулиць площею 0,0055 га без права на будівництво, реконструкції та посадки багаторічних насаджень на вул.Веселій, 5 у м.Львові для будівництва готелю (а.с.140).

Судом встановлено, що Львівською міською радою та ПП «Піраміда» 02 серпня 2004 року укладений договір оренди землі терміном на 10 років згідно з яким Львівська міська рада на підставі Ухвали Львівської міської ради № 1290 від 20.05.2004 року надає, а ПП «Піраміда» приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0604 га, в тому числі у межах червоних ліній вулиць площею 0,0055 га без права на будівництво, реконструкції та посадки багаторічних насаджень на вул. Веселій, 5 у м. Львові для будівництва готелю. Вказана земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за кадастровим №:03:002:0013(а.с.129-132).

Відповідно до акту приймання-передачі об'єкта оренди Львівська міська рада передала ПП «Піраміда» земельну ділянку, що розташована на вул. Веселій, 5 у м. Львові в строкове платне користування для будівництва готелю (а.с.139).

У відповідності до ст.ст. 7, 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність» та ст.ст.1, 29, 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил. Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією (ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».). Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові міської ради заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва (ст. 29 Закону).

За нормами ст.ст. 6, 16 Закону України «Про основи містобудування» до системи законодавства в галузі містобудівної діяльності серед іншого віднесено будівельні норми, державні стандарти і правила, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку і реалізацію містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів з урахуванням соціальних, природно-кліматичних, гідрогеологічних, екологічних та інших умов і спрямовані на забезпечення формування повноцінного життєвого середовища та якнайкращих умов життєдіяльності людини.

У відповідності до п. 9 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів міських рад належить надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок. Статтею 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» до уповноважених органів містобудування та архітектури віднесено виконавчі органи міських рад.

Статтями 26, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено обов'язки архітекторів та замовників об'єктів будівництва дотримання під час проектування, організації і виконання будівельних робіт законних прав та інтересів власників і користувачів будинків і споруд, прилеглих до ділянки забудови, додержання державних стандартів, норм і правил, вимог вихідних даних на проектування

Згідно з п.7 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №109 від 07.07.2011 року (далі - Порядок).

Згідно з вимогами п. 2.1 Порядку, містобудівні умови та обмеження є основною складовою вихідних даних. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими пунктом 2.2 цього розділу, у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». У відповідності до норм п.1.5 Порядку, завдання на проектування, яке визначає обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень об'єкта будівництва, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва складається з урахуванням технічних умов, містобудівних умов та обмежень.

У відповідності до п.2.2 Порядку, для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовником додаються: засвідчена в установленому порядку копія документа про право власності (користування) земельною ділянкою; ситуаційний план (схема щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрова довідка з містобудівного кадастру (у разі наявності); черговий кадастровий план (витяг із земельного кадастру - за умови відсутності містобудівного кадастру); фотофіксація земельної ділянки (з оточенням); містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об'єкта будівництва.

Згідно з вимогами п. 1.2 Порядку містобудівний розрахунок - розрахунок щодо гранично допустимих параметрів забудови, умови ув'язки архітектурно-планувального та об'ємно-просторового рішення, системи обслуговування, інженерних комунікацій, транспортного обслуговування та благоустрою з існуючою забудовою із дотриманням чинних нормативних документів (пункт 1.2 Порядку).

Пунктами 3.2-3.4 Порядку визначено, що текстова частина містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки містить «загальні дані» (назва об'єкта будівництва; інформація про замовника; наміри забудови; адреса будівництва або місце розташування об'єкта; документ, що підтверджує право власності або користування земельною ділянкою, крім випадків, передбачених пунктом 2.3 розділу II цього Порядку); площа земельної ділянки; цільове призначення земельної ділянки; посилання на містобудівну документацію (у разі наявності); функціональне призначення земельної ділянки; основні техніко-економічні показники об'єкта будівництва), а також «містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки» (пукти, якими визначено гранично допустиму висоту будівель; максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; максимально допустиму щільність населення (для житлової забудови); відстані від об'єкта, який проектується, до меж червоних ліній та ліній регулювання забудови; планувальні обмеження (зони охорони пам'яток культурної спадщини, зони охоронюваного ландшафту, межі історичних ареалів, прибережні захисні смуги, санітарно-захисні та інші охоронювані зони),мінімально допустимі відстані від об'єктів, які проектуються, до існуючих будинків та споруд; охоронювані зони інженерних комунікацій; вимоги до необхідності проведення інженерних вишукувань згідно з державними будівельними нормами ДБН А.2.1-1-2008 «Інженерні вишукування для будівництва»; вимоги щодо благоустрою з урахуванням положень Закону України «Про благоустрій населених пунктів»; забезпечення умов транспортно-пішохідного зв'язку; вимоги щодо наявності місць для постійного зберігання автотранспорту; вимоги щодо охорони культурної спадщини з урахуванням положень Закону України «Про охорону культурної спадщини»; вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень.

Згідно з вимогами п. 2.4 Порядку, розгляд заяви, надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх видачі здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відмова у видачі містобудівних умов та обмежень або внесення змін до них з відповідним обґрунтуванням надається уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, визначений пунктом 2.1 цього розділу.

Відтак, із змісту вищенаведених норм вбачається, що одним із документів на підставі яких видаються містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки є містобудівний розрахунок. Він є однією з форм викладення інвестиційних намірів замовника (забудовника), який разом з іншими, визначеними у Порядку документами, дає можливість органу місцевого самоврядування перед прийняттям рішення щодо надання містобудівних умов та обмежень надати їм оцінку з точки зору відповідності вимогам законодавства, у тому числі будівельним нормам, правилам, а також затвердженій містобудівній документації (ст.ст. 1, 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 1.2 Порядку).

Містобудівний розрахунок не є стадією проектування і розробляється та надається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об'єкту будівництва та його техніко-економічні показники (назва об'єкту, очікувані поверховість, площа забудови, загальна площа об'єкту, відповідність щільності забудови (при житловому будівництві) та інша інформація, яка на думку інвестора дає повне уявлення про його наміри).

Аналогічну позицію викладено у листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 17.01.2013 щодо вдосконалення положень Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх складу та змісту. Із змісту вказаного роз'яснення вбачається, що така форма відносин дає можливість інвестору до початку проектних робіт та відповідних фінансових витрат з'ясувати з місцевим органом виконавчої влади правильність його намірів та захистити його від непрофесійних проектних рішень та неефективних витрат на збір вихідних даних та розробку проектної документації.

Містобудівний розрахунок стимулює інвестора до своєчасного діалогу з місцевою владою та застерігає саму владу від прийняття незаконних рішень.

Наявність містобудівного розрахунку дає можливість відкритого та публічного розгляду інвестиційних намірів інвестора та своєчасного інформування громади про забудову територій у відповідності до затвердженої містобудівної документації. У разі, якщо містобудівний розрахунок містить інформацію та/або креслення, які не відповідають будівельним нормам та правилам, положенням відповідної містобудівної документації або не дають можливість з'ясувати основні наміри інвестора, спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури зобов'язаний поінформувати про це заявника.

Слід зазначити, що питання порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на території м. Львова також врегульовано рішенням виконавчого комітету ЛМР № 800 від 16.11.2012 «Про затвердження стандартів адміністративних послуг, які надає управління архітектури департаменту містобудування, примірних вимог до архітектурно-планувальної частини проекту, вимог до містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками запланованого об'єкта будівництва, вимог до містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками запланованого об'єкта будівництва для ділянок, передбачених для продажу на земельних торгах (аукціоні) та вимог до ескізу намірів забудови земельних ділянок». Цим рішенням визначено перелік документів, що подаються забудовниками, порядок їх розгляду, підстави для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень.

До послуг, що надаються управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, віднесено надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво об'єктів архітектури та містобудування

Згідно з вимогами Положення про управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, затвердженого рішенням ВК ЛМР № 578 від 13.06.2008, до основних завдань управління віднесено здійснення організаційно-функціональних повноважень з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади у сфері містобудування. Управління входить до структури департаменту містобудування Львівської міської ради, який у відповідності до рішення ВК ЛМР № 1195 від 27.10.2006 є виконавчим органом ради, що здійснює реалізацію політики у сфері містобудування.

Судом встановлено, що департаментом містобудування Львівської міської ради не надано оцінку намірам забудовника ПП «Піраміда» наведеним у містобудівному розрахунку, схемі генерального плану забудови та інших документах, на підставі яких видано містобудівні умови та обмеження на предмет відповідності таких намірів будівельним нормам, правилам. Натомість, фактично в оскаржуваному наказі департаментом містобудування Львівської міської ради затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки в яких продубльовано вказані у містобудівному розрахунку наміри замовника щодо техніко-економічних показників об'єкта містобудування.

При перевірці судом оскаржуваного наказу про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки встановлено, що такі суперечать чинним державним будівельним нормам та правилам (ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», ДБН В.2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі», ДБН В.1.1.7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будівництва»), що, як зазначено вище, суперечить нормам ст.ст. 1, 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.п. 1.2, 3.2-3.4 Порядку та додатку до нього.

В процесі розгляду справи, судом встановлено, що оскаржуваним наказом департаменту затверджено наступні містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Веселій, 5: площа земельної ділянки - 0,0604 м.кв; площа забудови - 496, 22 м.кв (82%), поверховість - 6 (у тому числі 2 мансардні поверхи).

Дослідивши документи, які були підставами видачі містобудівних умов та обмежень і державних будівельних норм, встановлено, що наміри забудови та містобудівні умови і обмеження не відповідають державним будівельним нормам щодо площі земельної ділянки, необхідної для розміщення готелю за прийнятими техніко-економічними показниками.

Пунктами 5.1, 5.2 ДБН В.2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі» визначено, що ділянка, що пропонується для розміщення готелю, повинна відповідати вимогам санітарно-епідеміологічних правил і гігієнічних нормативів. Розміщення й об'ємно-просторове рішення будинків готелів повинні відповідати вимогам ДБН 360, ДБН В. 1.4-2.01, ДБН В.1.1-7, ДБН В.2.2-9, ДБН В.2.2-15, ДБН В.2.2-17, ДБН В.2.3-4, ДСП 173, ДСанПіН 239, СанПиН 2605, СанПиН 3077 і цих Норм. Площа ділянки визначається завданням на проектування або проектом з урахуванням умов розміщення, характеру міського середовища, функціонального складу і категорії готелю. Земельна ділянка для розміщення готелю повинна забезпечити можливість облаштування (розміщення ділянки відпочинку, господарських ділянок і гостьових стоянок автотранспорту) та озеленення.

Аналогічно, нормами п. 5.3. ДБН В.2.2-9-2009 «Громадські будинки і споруди. Основні положення» передбачено, що ділянка для розміщення громадського будинку або комплексу будинків та споруд повинна відповідати вимогам забезпечення їх оптимальної орієнтації і нормативної інсоляції приміщень будинків і їх території (згідно з СанПиН 2605), влаштування зручних підходів, під'їздів і автостоянок, організації благоустрою з належним рівнем (%) озеленення.

При цьому, у таблиці 6.1 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» затверджено усереднені показники для розрахунку розмірів земельних ділянок для розміщення установ та підприємств обслуговування - для курортних та туристських готелів, розміщених у найбільших і великих містах (розраховується від виду групи поселень залежно від кількості населення - понад 250 тис. - таблиця 1.1. згаданого ДБН) - з розрахунку 55 м. на 1 місце. У таблиці 2 додатку 2.1 до вказаного ДБН визначено орієнтовні величини коефіцієнтів цінності ділянок міської території (для центральної зони значних міст з населенням від 500 до 1000 тис. чоловік такий коефіцієнт - 1,75), згідно примітки 5 їх може бути зменшено чи збільшено експертним шляхом з урахуванням історико-культурної, середовищної та містоформуючої цінності земельних ділянок у 0,5- 2 рази.

За даними містобудівного розрахунку, наданого ПП «Піраміда» передбачено максимальну кількість одночасно проживаючих у готелі - 83 місця.

Відтак, за вказаними будівельними нормами мінімальна площа земельної ділянки, необхідна для розміщення готелю за прийнятою місткістю готелю і становить: 0,2608 га (83 (кількість місць)*55 (площа земельної ділянки)/1,75 = 2608 м.кв. (0,2608 га), а у разі збільшення коефіцієнта в 2 рази - 1304 м.кв. (0,1304 м.кв.) Таким чином, встановлено невідповідність щодо прийнятої місткості проектованого готелю до площі відведеної земельної ділянки.

Під час розгляду даної справи судом також враховано, що техніко-економічні показники щодо площі забудови не відповідають державним будівельним нормам та правилам через недотримання обов'язкових побутових розривів до багатоквартирних житлових будинків, чим також погіршуються умови проживання жителів таких будинків.

При затвердженні площі забудови департаментом порушено вимоги п.п. 3.13, 3.14 ДБН 360-92, за якими між довгими сторонами житлових будинків заввишки 2-3 поверхи треба приймати відстані (побутові розриви) не менше 15 м., а заввишки 4 і більше поверхи - 20 м., між довгими сторонами і торцями з вікнами із житлових кімнат цих будинків - не менше 15 метрів. Мінімальні розміри формованих внутрішніх двориків визначаються вимогами інсоляції при забезпеченні відстані між вікнами квартир, розміщених з протилежного боку, не менше 15 м, а також протипожежними вимогами - не менше 8 метрів при ІІІ ступені вогнестійкості (додаток 3.1, п. 3.13), включаючи забезпечення в'їзду пожежних машин.

Відтак, не забезпечено нормативних відстаней від проектованого об'єкта до житлових будинків, вікна яких виходять у внутрішній двір, чим погіршуються умови проживання жителів таких будинків (відстані до 4-поверхового житлового будинку, що на пл. Святого Теодора, 9 та розміщений навпроти забудови - 7 метрів, вул. Князя Мстислава Удатного, 7 - 10,8 м, вул. Веселій,5 - 7, 4 м. Відповідно, при визначенні площі забудови не дотримано також визначених п.п. 3.14 відстаней до вікон житлових будинків у внутрішньому дворику, що формується (15 метрів).

Суд дійшов висновку, що запропоновані замовником містобудівні умови та обмеження в частині вказаних техніко-економічних показників (щодо площі забудови та інших показників) підлягали коригуванню в напрямку зменшення.

Також, площі забудови порушено норми державних будівельних норм щодо забезпечення пожежної безпеки об'єкта будівництва. Зокрема, пунктом 6.1 ДБН В.1.1.7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будівництва» визначено, що гасіння можливої пожежі і проведення пожежно-рятувальних робіт у будинках повинно забезпечуватись в числі інших заходів також улаштуванням проїздів і під'їзних шляхів для пожежних машин, які згідно з п. 6.2 слід передбачати відповідно до вимог ДБН 360, Сніп ІІ-89, ДБН Б.2.4-1, ДБН Б.2.4.-3.

Згідно з таблиціею 7.1 (примітка 1) ДБН 360-92 до громадських будинків заввишки 5 поверхів і вище слід передбачати проїзди для пожежних машин не менше 3,5 м. з двох повздовжніх сторін.

Опрацюванням схеми генерального плану забудови, долученої до заяви ПП «Піраміда», на підставі якої видано оскаржувані містобудівні умови та обмеження, встановлено, що проектований об'єкт блокується до 3-поверхових багатоквартирних житлових будинків, чим порушуються вимоги таблиці 7.1 згаданого ДБН, оскільки передбачається лише 1 проїзд для пожежної машини.

Таким чином, запропоновані замовником містобудівні умови та обмеження в частині вказаних техніко-економічних показників (щодо площі забудови та, відповідно інших техніко-економічних показників) підлягали коригуванню в напрямку зменшення.

Таким чинном суд дійшов висновків, що надані містобудівні умови і обмеження за складом та змістом є неповними - всупереч норм Порядку (п.п.3.4, 3.6, а також норми Додатку), у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки не визначено окремі умови та обмеження, а саме не вказано: мінімально допустимі відстані від об'єктів, які проектуються, до існуючих будинків та споруд; охоронювані зони інженерних комунікацій; вимоги до необхідності проведення інженерних вишукувань; умови та обмеження щодо забезпечення умов транспортно-пішохідного зв'язку та вимоги щодо наявності місць для постійного зберігання автотранспорту (п.п. 6-8, 10, 11 містобудівних умов та обмежень). Проте, в зазначених пунктах містобудівних умов та обмежень, відповідачем лише зроблено посилання на державні будівельні норми. Тобто у вказаний містобудівних умовах та обмеженнях фактично відсутні згадані обов'язкові складові, що входять у визначений Порядком комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва та вимог до об'єкта будівництва, як це передбачено нормами ст.ст. 1, 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.п. 1.2, 3.1-3.4, 3.6 Порядку, а також Додатком до нього.

При цьому, опрацюванням намірів замовника встановлено, що всупереч норм ДБН В.2.2.-20:2008 (таблиця 1 п. 5.7, 5.9, 5.10), а також ДБН 360-92 (таблиця 7.6) замовником та відповідно департаментом містобудування Львівської міської ради у містобудівних умовах та обмеженнях не передбачено нормативну кількість машиномісць на автостоянці (16), а також необхідність розміщення біля головного входу відкритого майданчика для короткочасної стоянки з розрахунку одночасного розміщення не менше п'яти автомобілів та площі ділянок, необхідні для стоянки одного автомобіля відповідно до вимог ДБН В.2.3-15.

У разі встановлення департаментом містобудування вказаних вище містобудівних умов та обмежень у відповідності до державних будівельних норм та правил (визначення конкретних відстаней до прилеглих будинків, виходячи із генеральної схеми забудови, наданої замовником, про що зазначено вище, визначення площ земельних ділянок, необхідних для благоустрою, визначення кількості машиномісць, розрахунок місткості готелю та щільності забудови відповідно до площі земельної ділянки тощо) відповідні техніко-економічні показники об'єкта містобудування - площа забудови, поверховість та інші також підлягали б коригуванню в напрямку зменшення.

Згідно з наданими суду документами вбачається, що у матеріалах, які були підставами виділення ПП «Піраміда» земельної ділянки у користування для розміщення готелю наміри замовника відповідали ДБН щодо пропонованого до розміщення об'єкта містобудування - готелю на 20-30 місць, із дотриманням нормативних вимог щодо відстаней до прилеглих споруд, автостоянкою на 4 машиномісця, з існуючим літнім майданчиком. Загальна площа будівлі, згідно із документами, що слугували підставою для прийняття ЛМР ухвали №650 від 26.06.2003 «Про погодження ПП «Піраміда» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на вул. Веселій, 5 у м. Львові» та ухвали №1290 від 20.05.2004 «Про затвердження ПП «Піраміда» проекту відведення та надання земельної ділянки на вул. Веселій, 5 у м. Львові», повинна була становити 1091,0 м.кв.

Натомість затверджено запропоновані забудовником техніко-економічні показники, що суперечать наведеним вище державним будівельним нормам та правилам, погіршують умови проживання та житлові права жителів прилеглих багатоквартирних житлових будинків та наведено посилання на загальні ДБН без зазначення чітких містобудівних умов та обмежень будівництва готелю.

При вирішенні спору судом береться до уваги лист Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (а.с. 79-80) наданий за зверненням мешканців будинку №5 по вул.. Веселій у м.Львові щодо дотримання законодавства при проектуванні готелю на вул.. Веселій, 5 у м.Львові, у якому зазначено, що опрацювавши матеріали які надійшли від Департаменту містобудування Львівської міської ради Мінрегіон дійшов висновку, що при видачі містобудівних умов та обмежень, які видаються з врахуванням містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками, Департамент неналежно зіставив відповідність намірів забудовника з державними будівельними нормами. Містобудівний розрахунок був виконаний із порушенням вимог державни будівельних норм (ДБН 360-92** «Містобудування.Планування і забудова міських та сільських поселень» та ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки, основні положення»)

Таким чином, суд дійшов до висновку, що оскаржуваний наказ прийнято без врахування істотних обставин, а саме ухвал Львівської міської ради ухвали №650 від 26.06.2003 «Про погодження ПП «Піраміда» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на вул. Веселій, 5 у м. Львові» та ухвали №1290 від 20.05.2004 «Про затвердження ПП «Піраміда» проекту відведення та надання земельної ділянки на вул. Веселій, 5 у м. Львові», відповідно до п.3 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в Постанові від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» (пункт 5) зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу, зокрема постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, накази та інструкції міністерств і відомств, підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Суд застосовує насамперед норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про основи містобудування» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , яких достатньо для оцінки спірних правовідносин.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Рисовський проти України» (N 29979/04§70,71) зазначено, що «…на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси» далі в пункті 71 суд звертає увагу на наступне «Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість… Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. ».

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно з ч.3 ст. 105 КАС України позивач, у тому числі має право вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Першого заступника прокурора м. Львова до Департаменту містобудування Львівської міської ради, треті особи, що не заявляють вимог на предмет спору - Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ПП «Піраміда» про визнання нечинним наказу департаменту містобудування Львівської міської ради №299 від 18.09.2013 року «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ПП «Піраміда» готелю з вбудованими приміщеннями ресторану та фізкультурно-оздоровчого центру на вул. Веселій, 5» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може зокрема визнати нечинним рішення суб'єкта владних повноважень або окремих його положень..

Відповідно до статті 94 КАС України, оскільки прокурор звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання стосовно його повернення.

Керуючись ст.ст., 7-14, 17,18, 49, 51, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати нечинним наказ департаменту містобудування Львівської міської ради №299 від 18.09.2013 року «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ПП «Піраміда» готелю з вбудованими приміщеннями ресторану та фізкультурно-оздоровчого центру на вул. Веселій, 5».

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Повний текст постанови складено 23 березня 2015 року.

Суддя Костецький Н.В.