Справа № 2а-6662/11/2670
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. № 8/553
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року 08:03 № 2а-6662/11/2670

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя - Санін Б. В., судді - Кобилянський К. М., Кармазін О. А. при секретарі судового засідання Дмитрієвій В. В. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Державної фіскальної служби України 2. Київської міської митниці ДФС України
провизнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - Позивач/ОСОБА_1.) до Міністерства доходів і зборів України (надалі - Відповідач-1/Міндоходів України) та Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України (надалі - Відповідач-2/КММ), в якому просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог):

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної митної служби України від 27.07.2010 р. №1445-к «По особовому складу митних органів» та поновити ОСОБА_1 на державній службі в КММ на посаді, аналогічній або вищій за посаду в Енергетичній регіональній митниці, з якої його було незаконно звільнено 27.07.2010 р.

2. Стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27.07.2010 р. по 26.12.2013 р. в сумі 232 050,40 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2014 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2014 р. позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/29184/14 від 18.09.2014 р. касаційну скаргу Позивача було задоволено, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 15.05.2014 р. скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Водночас, 18.11.2014 р. ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2014 р., а справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2014 р. справу було прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні, в порядку передбаченому положеннями ст.55 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд допустив процесуальне правонаступництво відповідачів, зокрема: Міністерство доходів і зборів України замінено на Державну фіскальну службу України (надалі - ДФС України), Київську міжрегіональну митницю Міністерства доходів і зборів України замінено на Київську міську митницю ДФС України.

В судове засідання з'явився представник Позивача, який позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити із підстав викладених в адміністративному позові, зокрема зазначає про порушення Відповідачем положень Митного кодексу України (в редакції, чинній момент прийняття оскаржуваного наказу) (надалі - МК України), Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент винесення наказу) (надалі - Закон №3723), Дисциплінарний статут митної служби України, затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут митної служби України» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу) (надалі - Дисциплінарний статут) під час винесення наказу №1445-к від 27.07.2010 р. «По особовому складу митних органів» (надалі - Наказ №1445-к), яким було звільнено Позивача із посади заступника начальника відділу митного оформлення №2 - начальника сектору митного оформлення газу Енергетичної регіональної митниці. Одночасно, представник зазначає, що хоча вироком суду і встановлена вина Позивача, однак даний вирок було винесено після звільнення Позивача.

В судове засідання з'явився представник ДФС України, який щодо позовних вимог заперечує, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначає про дотримання положень чинного законодавства під час звільнення Позивача із посади. Одночасно вказує про проведення службового розслідування стосовно порушення Позивачем присяги державного службовця, однак надати її результати не має можливості в зв'язку із знищенням. Більше того, зазначає, що підставою для звільнення була постанова Печерського районного суду м. Києва від 21.07.2010 р. по кримінальній справі №4-1927/2010, якою Шепітьку Т. В. було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В судове засідання з'явися представник Київської міської митниці ДФС України, який щодо позовних вимог заперечує в повному обсязі, просить в задоволенні відмовити із підстав викладених в запереченнях.

Відповідно до положень ч.4 ст.122 КАС України, суд перейшов до письмового провадження по справі, одночасно від Відповідачів було витребувано надати письмові пояснення щодо причин знищення матеріалів службового розслідування стосовно Позивача.

Однак, жодних додаткових пояснень від Відповідачів до суду не надходило, в зв'язку із чим, розгляд справи продовжено на підставі документів, що наявні в матеріалах справи.

Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників Позивача та Відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Позивачем було складено присягу державного службовця 09.06.1995 р.

Як вбачається із матеріалів справи, з 14.10.2005 р. Позивач обіймав посаду начальника відділу митного оформлення №2 - начальника сектору митного оформлення Енергетичної регіональної митниці.

21.07.2010 р. Печерським районним судом м. Києва по кримінальній справі №4-1927/2010 винесено постанову, відповідно до якої Шепітьку Т. В. було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

27.07.2010 р. Державною митною службою України було винесено Наказ №1445-к, відповідно до якого за порушення Присяги державних службовців припинено 27.07.2010 р. перебування на державній службі в митних органах України відповідно до п.6 ч.1 ст.30 Закону №3723 Позивача, заступника начальника відділу митного оформлення №2 - начальника сектору митного оформлення Енергетичної регіональної митниці.

Одночасно, 27.07.2010 р. Енергетичною регіональною митницею було винесено наказ №544-к «Про вжиття заходів у зв'язку з припиненням перебування на державній службі», відповідно до якого було доручено провести комплекс дій, в зв'язку із звільненням Позивача, зокрема: провести повний розрахунок із Позивачем та виплатити компенсації за відпустки.

Вважаючи наказ №1445-к Відповідача протиправним, та таким що порушує його права та інтереси, Позивач звернувся до суду за їх захистом.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок, умови проходження і припинення державної служби в митних органах встановлено Законом №3723 та Дисциплінарним статутом.

Відповідно до преамбули Дисциплінарний статут визначає суть службової дисципліни, права та обов'язки посадових осіб митної служби України, яким присвоєно спеціальні звання, у тому числі керівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, щодо забезпечення та додержання дисципліни, а також види та порядок застосування заохочень і дисциплінарних стягнень. Регулювання правового становища державних службовців, що працюють у митних органах, здійснюється з урахуванням вимог Закону №3723.

Пунктом 1 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна в митній службі України полягає в безумовному виконанні посадовими особами митної служби службових обов'язків, а також у реалізації прав та додержанні обмежень і заборон, установлених законодавством з питань проходження служби в митних органах, і ґрунтується на особистій відповідальності за доручену справу та на засадах єдиноначальності і централізації управління

Відповідно до ст.21 Дисциплінарного статуту порушення службової дисципліни - це протиправне, винне (умисне чи необережне) діяння (дія чи бездіяльність) посадової особи митної служби, тобто невиконання урочистого зобов'язання посадових осіб митної служби, зокрема, невиконання або неналежне виконання нею своїх службових обов'язків, перевищення повноважень, порушення обмежень і заборон, установлених законодавством з питань проходження служби в митних органах, або вчинення інших дій, які дискредитують не тільки посадову особу митної служби, а й митну службу України.

При цьому, в ст.22 Дисциплінарного статуту визначені діяння, які є порушеннями службової дисципліни, зокрема: порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів України з питань митної справи, державної служби, а також наказів та розпоряджень безпосередніх та/або прямих керівників; порушення порядку здійснення митного контролю та митного оформлення предметів, що переміщуються через митний кордон України; порушення порядку здійснення митного контролю та митного оформлення предметів, що переміщуються через митний кордон України; утрата службового посвідчення, документів, що є підставою для пропуску предметів через митний кордон України, а також митного забезпечення, бланків суворої звітності, зброї, спеціальних засобів, затриманих або прийнятих митницею на зберігання предметів; затримання, вилучення та прийняття на зберігання предметів, валюти України та іноземної валюти без оформлення і реєстрації в установленому законодавством порядку відповідних документів; брутальне або зневажливе ставлення до громадян, приниження їх честі та гідності під час виконання службових обов'язків, проведення несанкціонованого особистого огляду громадян; перешкоджання законній діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, зокрема під час здійснення ними зовнішньоекономічних операцій; сприяння проникненню, умисне або внаслідок недбалого ставлення до виконання своїх обов'язків невжиття необхідних заходів для недопущення несанкціонованого проникнення сторонніх осіб до зони митного контролю; приховання посадовою особою митної служби фактів її судимості або подання підроблених документів, необхідних для працевлаштування в митних органах; недодержання обмежень щодо роботи за сумісництвом або зайняття підприємницькою діяльністю та інших обмежень, передбачених законодавством; неподання або подання неправдивих відомостей у декларації про доходи; інші діяння, визначені як порушення службової дисципліни законами та іншими нормативно-правовими актами України.

Розділом 4 Дисциплінарного статуту визначено види дисциплінарних стягнень та порядок їх застосування, чітко врегульована процедура їх застосування, внаслідок чого забезпечується належний захист законних прав та інтересів працівників при вирішенні питань їх дисциплінарної відповідальності.

В ст.413 МК України встановлено, що посадові особи митної служби України, вперше прийняті на службу до митних органів, приймають Присягу. Складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Отже, під порушенням Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Водночас, відповідно до преамбули Закону №3723, цей закон регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

В ст.10 Закону №3723 передбачено, що основними обов'язками державних службовців є: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосереднє виконання покладених на них службових обов'язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома під час виконання обов'язків державної служби, а також іншої інформації, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи і підвищення професійної кваліфікації; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.30 Закону №3723 державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої у ст.17 Закону №3723.

Цією нормою визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби. Саме ж припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

Таким чином, недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) норм може бути як порушенням Присяги державного службовця так і дисциплінарним правопорушенням, проте дисциплінарне правопорушення пов'язується лише з порушенням правових вимог щодо проходження публічної служби.

З огляду на вказане, суд зазначає, що порушення Присяги державного службовця, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Системний аналіз наведених спеціальних і загальних норм, свідчить, що за вчинення посадовими особами митної служби України порушень службової дисципліни, дисциплінарних правопорушень допускається застосування дисциплінарних стягнень, визначених у ч.2 ст.22 Дисциплінарного статуту та ст.30 Закону №3723, найбільш суворим з яких є звільнення. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах №21-403а12 від 21.05.2013 р. та №21-167а13 від 04.06.2013 р. Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.03.2014 р. по справі №К/9991/13668/12. Одночасно, Верховний Суд України в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1192 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (надалі - Постанова №9) звертав увагу, що підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

З метою з'ясування всіх обставин вчинення посадовою особою митної служби дисциплінарного правопорушення керівник митного органу має право призначити службове розслідування. Порядок проведення службового розслідування визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи. Застосуванню дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення передує обов'язкове службове розслідування (ст.31 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до положень Порядку проведення службових розслідувань у митних органах України, спеціалізованих митних установах та організаціях, затвердженої наказом Державної митної служби України №408 від 29.07.2002 р. (чинної на момент винесення оскаржуваного наказу) (надалі - Порядок №408), він визначає підстави для проведення службового розслідування, права й обов'язки посадових осіб митної служби України під час його проведення, установлює процедуру розслідування.

В п.2.1 Порядку №408 службове розслідування проводиться: у разі невиконання або неналежного виконання посадовими особами митної служби України службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду державі, підприємству, установі, організації, громадянинові чи об'єднанню громадян; у разі недодержання посадовими особами митної служби України законодавства про державну службу, про боротьбу з корупцією, а також при порушенні етики поведінки; на вимогу посадової особи митної служби України з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри.

Отже, звільненню державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстав припинення державної служби за порушення Присяги, має передувати службове розслідування, яке регулювалось Порядком і висновки якого є передумовою звільнення.

Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можливо кваліфікувати як порушення Присяги.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 22 жовтня 2013 року (справа № 21-274а13).

Водночас, Відповідачами не було надано до суду жодних доказів проведення службового розслідування щодо питання порушення Позивачем Присяги державного службовця.

Відповідно до положень ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Одночасно, Відповідачу було роз'яснено положення ч.2 ст.114 КАС України, відповідно до яких питання про прийняття доказів, наданих з порушенням строку, встановленого судом, вирішується судом з урахуванням поважності причин несвоєчасного надання доказів.

Таким чином, Відповідачами не надано жодних належних доказів, які б підтверджували факт проведення службового розслідування та виявлення порушення Присяги державного службовця на момент прийняття оскаржуваного наказу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що в оскаржуваному наказі або в будь-якому іншому документі не зазначено у чому саме полягало порушення Присяги з боку Позивача.

Натомість, в судовому засіданні представниками Відповідача було зазначено, що Позивача було звільнено в зв'язку із порушенням кримінальної справи та взяття його під варту постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.07.2010 р. по кримінальній справі №4-1927/2010. При цьому, в якості доказів правомірності своїх дій, Відповідачі посилаються на вирок Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2012 р. по кримінальній справі №1-712/11, яким Позивача було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.364 Кримінального кодексу України (в редакції до набрання чинності Законом №3207-IV від 07.04.2011 р.).

Однак, суд критично ставиться до вказаних пояснень Відповідача, з огляду на наступне.

Дійсно, постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.07.2010 р. по кримінальній справі №4-1927/2010, якою Шепітьку Т. В. було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Крім того, 19.07.2012 р. Печерським районним судом м. Києва було винесено вирок по кримінальній справі №1-712/11, яким Позивача було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.364 Кримінального кодексу України (в редакції до набрання чинності Законом №3207-IV від 07.04.2011 р.)

Однак, в судовому засіданні Відповідачем було наголошено, що Позивача було звільнено в зв'язку із порушенням кримінальної справи та взяття його під варту постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.07.2010 р. по кримінальній справі №4-1927/2010

Водночас, в ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Аналогічна за змістом норма зафіксована в ст.62 Конституції України, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, згідно ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у власних рішеннях дійшов наступних висновків:

ь в рішенні по справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 р. зазначено що п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод вимагає від представників держави - насамперед суддів, що розглядають справу, але й від інших представників органів влади, - щоб вони утримувалися від публічних заяв про те, що обвинувачений вчинив правопорушення, яке йому ставлять за вину, доти, доки ця вина не буде офіційно встановлена судом;

ь в рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 р. зазначено, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави;

ь в рішенні по справі «Грабчук проти України» від 21.09.2006 р. зазначено, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною. Питання, чи порушує твердження посадової принцип презумпції невинуватості, має бути з'ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене твердження посадової особи.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що лише факт порушення кримінальної справи по обвинуваченню у скоєнні злочину не може бути доказом порушення Присяги державного службовця, оскільки згідно із положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, ч.2 ст.2 Кримінального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, суд акцентує увагу, що п.28 Дисциплінарного статуту однією із самостійних підстав для звільнення особи з митної служби передбачено набрання законної сили обвинувального вироку суду щодо цієї особи. Як вже вказувалось, обвинувального вироку стосовно Позивача на день винесення оскаржуваних наказів постановлено не було.

Більше того, колегія суддів приймається до уваги, що Відповідачем не було враховано пп.1 п.33 Статуту, відповідно до якого, у разі якщо у діяннях посадової особи митної служби виявлено ознаки злочину, керівник митного органу повинен таку посадову особу відсторонити від виконання службових обов'язків. Аналогічна норма міститься в Законі №3723.

Тобто, дізнавшись про факт затримання Позивача та порушення відносно останнього кримінальної справи, Відповідач повинен був відсторонити останнього від виконання повноважень за посадою до набрання законної сили обвинувальним вироком.

Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2014 р. по справі №К/800/17340/14.

Суд критично ставиться до посилань Відповідача щодо порушення кримінальної справи щодо Позивача, оскільки станом на дату судового засідання, вирок суду щодо Позивача відсутній. Більше того, Відповідач мав всі повноваження щодо відсторонення Позивача від виконання службових обов'язків, в порядку передбаченому положеннями ст.22 Закону №3723.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку що Державна митна служба України дійшла помилкового висновку про те, що повідомлення про порушення відносно позивача кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.364 Кримінального кодексу України є обґрунтованою підставою для прийняття рішення про припинення перебування позивача на державній службі в митних органах України відповідно до п.6 ч.1 ст.30 Закону №3723 за порушення Присяги державного службовця.

Таким чином, висновок службового розслідування та оскаржувані накази про звільнення ґрунтуються лише на факті порушення кримінального провадження та повідомленні, зокрема, Позивачу про підозру у вчиненні злочину, однак зловживання службовим становищем є кримінально караною дією, що підлягає встановленню за наслідками кримінального провадження і доведення вини особи, й в разі засудження за такий злочин працівник митниці підлягає звільненню з митних органів саме за цією підставою, яка визначена п.28 Дисциплінарного статуту.

З огляду на наведене, наявність або відсутність провадження у кримінальній справі стосовно Позивача не є визначальними при встановленні в його діях ознак, за які можливе його звільнення відповідно до п.6 ч.1 ст.30 Закону №3723, натомість ні з пояснень Відповідачів, ні з оскаржуваних наказів про звільнення, як вже зазначалось, не вбачається, в чому саме полягає протиправність дій Позивача і яким чином такі дії дискредитували його звання, адже останні не містять вказівок та посилань на те, які нормативні акти, приписи дисциплінарного характеру, моральні норми тощо були порушені вказаною особою.

Одночасно, судова колегія вважає за необхідне вказати й на те, що відповідачем при звільненні позивача за відсутності беззаперечних доказів вчинення ним дій, які дискредитують звання державного службовця, та за наявності порушеної кримінальної справи, по якій не ухвалено обвинувального вироку, порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу.

Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.01.2015 р. по справі №К/800/51867/14.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно абз.2 п.1 Постанови №9 діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення Позивача підлягає негайному виконанню.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 та ч.2 ст.25 Закону Закон №3723 (в редакції чинній на дату судового засідання), відповідно до якого основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу. Всього встановлено 7 категорій посад державних службовців.

Відповідно до ст.24 Закону №3723 (в редакції чинній на дату судового засідання) прийняття на державну службу, просування по ній службовців, стимулювання їх праці, вирішення інших питань, пов'язаних із службою, проводиться відповідно до категорій посад службовців, а також згідно з рангами, які їм присвоюються.

При цьому, в ч.11 ст.26 Закону №3723 (в редакції чинній на дату судового засідання) передбачено, що якщо державний службовець перейшов на посаду нижчої категорії або залишив державну службу, на яку потім повернувся, за ним зберігається присвоєний ранг.

Таким чином, колегія суддів вважає, що належним способом виконання судового рішення по справі має бути зобов'язання Відповідача винести наказ про прийняття Позивача на посаду, що відповідає його рангу державного службовця.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу, грошове забезпечення з 27.07.2010 р. по 26.12.2013 р. (в сумі 232 050,40 грн.), суд зазначає наступне.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт «з» пункту 1). У відповідності до ч.3 п.2 Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до Наказу №1445-к Позивача було звільнено із митних органів з 27.07.2010 р.

Водночас, в матеріалах справи містяться Довідка №1/01 від 11.01.2014 р. про грошове забезпечення Позивача за останні 2 місяці перед звільненням, відповідно до якої грошове забезпечення за останні два місяці роботи складає 5 114,78 грн. (травень 2010 року - 4 111,26 грн.; червень 2014 року - 2 349,51 грн.). Під час судового розгляду адміністративної справи Позивач щодо зазначеної суми заперечень не висловив.

Відповідно до вказаної довідки, у травні 2010 р. позивачем відпрацьовано 17 днів; у червні 2010 р. - 7 днів.

Як наслідок, середньоденний розмір грошового забезпечення Позивача складає - 269 грн. 20 коп.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України №9681/0/14-07/13 від 25.08.2009 р., №9111/0/14-10/13 від 25.08.2010 р., №8515/0/14-11/13 від 23.08.2011 р. та №9050/0/14-12/13 від 21.08.2012 р. тривалість вимушеного прогулу Позивача складає 862 робочих днів (за 2010 р. (з 27.07.2010 р.) - 111 днів; за 2011 р. - 250 днів; за 2012 р. - 251 день; за 2013 р. (до 26.12.2013 р.) - 251 днів).

Як наслідок, розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу складає 232 050,40 грн. та підлягає стягненню з Відповідача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Відповідно негайному виконанню підлягає постанова суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що дорівнює 5 659,77 грн. (або 232 050,40 грн. за 41 місяць).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не спростовано доводи Позивачів та не доведено правомірності своїх дій, а отже суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись положеннями ст.2, ст.17, ст.71, ст.86, ст.158-163, ст.167, ст.171, ст.254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України та Київська міська митниця ДФС України задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної митної служби України від 27.07.2010 р. №1445-к «По особовому складу митних органів».

3. Поновити ОСОБА_1 на державній службі в Київській міській митниці ДФС України на посаді, що відповідає його рангу державного службовця.

3. Стягнути з Державної фіскальної служби України та Київської міської митниці ДФС України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27.07.2010 р. по 26.12.2013 р. в сумі 232 050 (двісті тридцять дві тисячі п'ятдесят) грн. 40 коп.

4. В зволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий суддя Б. В. Санін

Судді К. М. Кобилянський

О. А. Кармазін