Справа № 806/5479/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року м. Київ К/800/61520/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 01.10.2013 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2013 року

у справі № 806/5479/13-а

за позовом ОСОБА_4

до Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області

про визнання дій неправомірними та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 01.10.2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2013 року, позов задоволено повністю. Визнано неправомірними дії Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області щодо відмови в поверненні помилково отриманого податку на доходи фізичних осіб в сумі 12 500, 00 грн. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в Житомирській області на користь ОСОБА_4 помилково сплачені кошти з податку на доходи фізичних осіб в сумі 12 500, 00 (дванадцять тисяч п'ятсот) грн.. шляхом перерахування на р/р 182264 в АТ «Сбербанк Росії».

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.02.2010 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу торгівельного павільйону площею 19,8 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1, вартістю 250 000, 00 грн. Пунктом 5.2 даного договору було визначено, що дана угода повинна бути нотаріально посвідчена в термін 20 календарних днів з моменту його підписання. Сторони не мають права ухилятися від нотаріального посвідчення цього договору.

Факт передачі майна підтверджується копією акту приймання-передачі майна від 20.02.2010 року.

Позивачем включено суму 12 500, 00 грн. податку з доходів фізичних осіб до податкової декларації про доходи, одержані з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року, та сплачено її в дохід Державного бюджету України, що підтверджується відповідною квитанцією.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.03.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 29.05.2013 року у справі № 0604/2-2959/12, відмовлено ОСОБА_4 у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20.02.2010 року. При цьому судами, з посиланням на п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ, про визнання правочинів недійсними», якою судам роз'яснено, що не може бути недійсним правочин, якого не укладено, встановлено, що даний договір не може бути визнано недійсним у судовому порядку, оскільки він не вважається укладеним через відсутність доказів про його посвідчення у нотаріальному порядку.

Крім того, 26.04.2011 року рішенням Апеляційного суду Житомирської області у справі №22-ц/0690/745/11 відмовлено ОСОБА_5 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу торгівельного павільйону площею 19,8 кв. м., по АДРЕСА_1 від 20.02.2010 року та визнанні права власності на зазначений торговий павільйон.

15.06.2013 року позивачем було повернуто ОСОБА_5 250 000, 00 грн., що були сплачені ним за придбання згаданого павільйону, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою.

31.05.2013 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення 12 500, 00 грн. як помилково сплачених.

Листом від 05.06.2013 року № 7995/17-10 відповідач відмовив у поверненні даних коштів посилаючись на п. 54.1 ст. 54 Податкового кодексу України, оскільки дані кошти не є помилково сплаченими.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку щодо протиправності даного рішення відповідача, з чим погоджується суд касаційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із п. 43.1 ст. 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

В силу п. 43.3 ст. 43 Податкового кодексу України обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються органом державної податкової служби на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку (п. 43.4 ст. 43 Податкового кодексу України).

Пунктом 43.5 ст. 43 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Таким чином, судами попередніх інстанцій зроблено вірний висновок про те, що у разі неподання контролюючим органом висновку про повернення надміру сплачених зобов'язань, право платника порушується внаслідок неодержання коштів з бюджету, а тому способом захисту цього права має бути вимога про стягнення зазначених коштів.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено обґрунтовані рішення, які постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

При цьому підлягає поновленню виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 01.10.2013 року та ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2013 року у справі № 806/5479/13-а в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в Житомирській області на користь ОСОБА_4 помилково сплачені кошти з податку на доходи фізичних осіб в сумі 12 500, 00 грн., зупинене ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 10.12.2013 року до закінчення касаційного провадження.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області відхилити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 01.10.2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2013 року у справі № 806/5479/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук