Справа № 809/3144/13-а
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2015-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року Справа № 876/1841/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

представників позивача Гриньківа І.М., Федорків Н.С.,

представника відповідача Лейбюк Г.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу будинкоуправління № 2 Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року в адміністративній справі № 809/3144/13-a за позовом Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області до будинкоуправління № 2 Івано-Франківської квартирно-експ-луатаційної частини району про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2013 року Державна фінансова інспекція в Івано-Франківській області (надалі - ДФІ в Івано-Франківській області) звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила зобов'язати будинкоуправління № 2 Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району (надалі - Будинкоуправління № 2) виконати пункт 4 вимоги ДФІ в Івано-Франківській області про усунення порушень, виявлених ревізією від 18.07.2013 року № 09-08-14-14/5798 (надалі - Вимога), а саме: відобразити дебіторську заборгованість (поновити в бухгалтерському обліку безпідставно списану дебіторську заборгованість) за Будинкоуправлінням № 2 на загальну суму 178 122,35 грн. Провести взаємозвірки та стягнути з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району (надалі - Івано-Франківська КЕЧ району) кошти в сумі 178122,35 грн.

В іншому випадку стягнути з осіб, винних у безпідставному покритті за рахунок коштів установи витрат Івано-Франківської КЕЧ району на суму 178 122,35 грн, шкоду у порядку та розмірі, встановленому статтями 130 - 136 Кодексу законів про працю України.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що головним державним фінансовим інспектором ДФІ в Івано-Франківській області проведено планову ревізію фінансово-господарсь-кої діяльності відповідача за період з 01.10.2010 року по 01.06.2013 року, в результаті чого було виявлено ряд порушень фінансової діяльності, що підтверджується актом ревізії. З метою усунення виявлених порушень ДФІ в Івано-Франківській області надіслала Вимогу, пункт 4 якої не був виконаний відповідачем у добровільному порядку.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року позов задоволено.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржило Будинкоуправління № 2, яке вважає, що при винесенні даної постанови судом першої інстанції неправильно досліджені докази і встановлено обставини у справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права. Тому, з підстав, викладених в апеляційній скарзі, просило скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким скасувати пункт 4 Вимоги.

ДФІ в Івано-Франківській області подала заперечення на цю апеляційну скаргу, вважаючи, що при винесенні рішення судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано всі обставини в адміністративній справі, постанова винесена у відповідності до норм матеріального та процесуального права, тому вона не погоджується з доводами, наведеними відповідачем в апеляційній скарзі. Просила залишити апеляційну скаргу Будинкоуправління № 2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, у відповідності до п.2.18 плану контрольно-ревізійної роботи на ІІ квартал 2013 року й на підставі направлення № 514 від 23.05.2013 року головним державним фінансовим інспектором ДФІ в Івано-Фран-ківській області проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Будинкоуправління № 2 за період з 01.10.2010 року по 01.06.2013 року, в результаті чого виявлено ряд порушень фінансової діяльності, що підтверджується актом ревізії від 12.07.2013 року № 08-21/12 (а.с. 9 - 17).

За результатами проведеної ревізії ДФІ в Івано-Франківській області винесено вимогу № 09-08-14-14/5798 від 18.07.2013 р., пунктом 4 якої встановлено, що відповідач за період з 01.01.2010 р. по 01.01.2013 р. здійснював безпідставне придбання та списання з обліку установи дебіторської заборгованості по пально-мастильних матеріалах та матеріальних цінностях, переданих для потреб Івано-Франківської КЕЧ району (129 467,65 грн), в результаті проведення взаємозаліку зустрічних вимог (негрошових розрахунків), а також безпідставно оплачувало рахунки Івано-Франківської КЕЧ району без відображення дебіторської заборгованості по даних обліку (48 614,70 грн), на загальну суму 178 122,35 грн, що є порушенням п.1 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-XIV, ст.45 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 р. № 2456-VІ, договору на користування центральним опаленням, водопостачанням і водовідведенням від 05.01.2006 р. № 17, укладеного між Будинкоуправлінням № 2 та Івано-Франківською КЕЧ району, і статті 198 ГК України від 16.01.2003 р. № 436-ІV.

У зв'язку з цим відповідача зобов'язано відобразити дебіторську заборгованість (поновити в бухгалтерському обліку безпідставно списану дебіторську заборгованість) за Будинкоуправлінням № 2 на загальну суму 178 122,35 грн; провести взаємозвірки та стягнути з Івано-Франківської КЕЧ району кошти в сумі 178 122,35 грн. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у безпідставному покритті за рахунок коштів установи витрат Івано-Франківської КЕЧ району на суму 178 122,35 грн, шкоду в порядку та розмірі встановленому статтями 130 - 136 КЗпП України.

Ця вимога була надіслана Будинкоуправлінню № 2 для виконання, проте останнім пункт 4 вимоги у добровільному порядку виконаний не був.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що пункт 4 Вимоги є законним, а отже позов підлягає до задоволення.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; надалі - Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі - Положення, Держфінінспекція відповідно), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Положенням установлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, пунктом 7 передбачено право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно із пунктом 10 статті 10 Закону № 2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а відповідно до пункту 13 цієї норми - при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки.

У справі, що розглядається, ДФІ в Івано-Франківській області пред'явила вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня 2014 року (справи №№ 21-40а14, 21-63а14), від 13 травня 2014 року (справа № 21-89а14), від 20 травня 2014 року (справа № 21-93а14) та від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-462а14).

За таких обставин апеляційну скаргу Будинкоуправління № 2 необхідно задовольнити частково: оскаржувану постанову суду першої інстанції - скасувати і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Що стосується вимог апеляційної скарги про скасування пункту 4 Вимоги, то така не може бути задоволена, оскільки такий позов Будинкоуправлінням № 2 не був заявлений і не був предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202, 205 ч.2, 207, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу будинкоуправління № 2 Івано-Франківської квартирно-експлуа-таційної частини району задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року в адміністративній справі № 809/3144/13-a скасувати.

У задоволенні позову Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області до будинкоуправління № 2 Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району про зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді В.В.Гуляк

Н.М.Судова-Хомюк

Постанова складена у повному обсязі 23 березня 2015 року.