Справа № 815/184/15
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/184/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2015 року 10 год. 20 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Корой С.М.

секретар судового засідання Філіппова Ю.В.

за участю сторін:

представника позивача - Пущенської О.А. (за довіреністю)

представника відповідача - Дімова В.О. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Середньофонтанський» до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Середньофонтанський» (далі -

ТОВ «ТЦ «Середньофонтанький») до державної податкової інспекції у Приморському районі

м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - ДПІ у Приморському районі м. Одеси), в якому позивач просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 30.10.2014 року № , згідно з яким нарахований податок на прибуток в сумі 4132736 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 1033184 грн.; від 11.08.2014 року № , згідно з яким нарахований податок на додану вартість в сумі 3967530 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку у сумі 1983765 грн..

У своєму позові, а також додаткових поясненнях (т. 3 а.с. 30-34) позивач зазначив, що оскаржувані ним податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 року по 31.12.2013 року від 25.07.2014 року № 000093/15-32-22-05/00231596. За результатами адміністративного оскарження позивачем прийнятих податкових повідомлень-рішень скарга позивача задоволена частково: скасовано податкове повідомлення-рішення від 11.08.2014 року № в частині донарахування штрафних санкцій з податку на прибуток на суму 1033184,00 грн., в іншій частині - скарга залишена без задоволення. У зв'язку з прийняттям відповідного рішення про результати розгляду скарги ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийняло нове податкове повідомлення-рішення від 30.10.2014 року № , яким позивачеві донарахований податок на прибуток у сумі 4132736 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 1033184 грн.. Як зазначає позивач, основними підставами для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень є ненадання позивачем до перевірки розрахунку спожитих комунальних послуг у кількісному та вартісному виразі, у зв'язку з чим контролюючий орган дійшов висновку про надання позивачем таких послуг іншим суб'єктам господарювання безкоштовно, що, на думку позивача, є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах законодавства. Стосовно порушення ст. 135, 138, 139 Податкового кодексу України, внаслідок яких встановлено заниження податку на прибуток у сумі 4132736,00 грн., позивач вказав, що контролюючим органом це порушення пов'язується із здійсненням операцій із надання в оренду власного нерухомого майна, компенсації комунальних послуг, в ході аналізу чого відповідачем співставлені суми сплачених позивачем комунальних послуг їх постачальникам та суми відшкодованих орендарями приміщень комунальних послуг та зроблено висновок про можливість витрачання позивачем коштів на комунальні послуги у розмірі 4249660,63 грн., а взаємовідносини з цього приводу, на думку відповідача, ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» мав лише з двома контрагентами - ТОВ «Сінема Центр» та ТОВ «Господарник». Однак позивач з такими висновками не погоджується. Так, позивач пояснив, що має відносини з приводу оренди належного йому на праві власності торгівельного центру не лише з двома зазначеними контрагентами, а з іншими суб'єктами господарювання. Відповідно до умов укладених з такими суб'єктами господарювання договорами за користування об'єктами оренди орендарі сплачували на користь орендодавця орендну плату. При цьому за умовами окремих договорів вартість відшкодування комунальних послуг сплачувалась орендарями окремо, а за умовами інших орендна плата включала до себе також і витрати на електропостачання, газопостачання, теплопостачання, водопостачання та водовідведення, а також витрати, пов'язані з обслуговуванням магістральних телефонних ліній, ліній передачі Інтернету телефонних апаратів та телефонних ліній. За згодою сторін розмір орендної плати за такими договорами щомісячно перераховувався відповідно до розміру витрат з постачання комунальних послуг, факт надання послуг щомісячно підтверджувався складанням актів наданих послуг. Також позивач зазначив, що в наказі підприємства від 03.01.2012 року № 4 про затвердження цінової політики ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» визначено, що орендна плата та порядок її формування за договорами оренди встановлюється орендодавцем з урахуванням факторів, які впливають на її формування та може до себе включати відшкодування вартості комунальних та експлуатаційних послуг, що має бути відображено у договорі оренди на тимчасове платне користування частиною нежитлових будівель. Також позивач вважає необґрунтованим висновок щодо завищення витрат у розмірі 848082 грн. у зв'язку з віднесенням до складу витрат у періоді, що перевірявся, витрат минулих періодів, пов'язаних із обслуговуванням приміщень, які тимчасово не надавались в оренду. В обґрунтування свого доводу позивач посилається на положення п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України, відповідно до якого витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді її виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. З метою недопущення заниження оподатковуваного прибутку у кожному окремому періоді обліковою політикою ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» обрано принцип, за яким витрати, пов'язані з обслуговуванням приміщень, що тимчасово не надані в оренду, відображаються у складі собівартості наданих послуг оренди в тому періоді, коли отримано дохід від надання таких приміщень в оренду. У період «простоювання» приміщень витрати, пов'язані з їх обслуговуванням, накопичувались на окремому рахунку бухгалтерського обліку 39 «Витрати майбутніх періодів» та відносились до собівартості послуг після отримання доходу від послуг оренди цих приміщень. Враховуючи специфіку орендних відносин, після закінчення звітного періоду загальновиробничі витрати розподіляються між зданими та не зданими в оренду площами. За зданими в оренду площами витрати відображаються у собівартості реалізованих послуг разом з отриманими доходами і відображаються у рядку 05.1. Декларації з податку на прибуток підприємств, а витрати по незданих площах відображаються на рахунку 39. Вказані витрати були враховані в податковому обліку в наступних звітних періодах поступово по мірі надання площ в оренду. Стосовно завищення витрат ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» у розмірі 79049 грн. позивач звернув увагу на те, що під час проведення перевірки не були взяті до уваги пояснення стосовно того, що рахунок від 31.03.2012 року № 6020 на послуги водопостачання та водовідведення, наданий філією «Інфоксводоканал» отриманий підприємством лише 28.05.2012 року, у зв'язку з чим сплачений 29.05.2012 року; рахунок-фактура від 26.03.2012 року № 53/2 за послуги електропостачання, виданий ВАТ «Одесаобленерго» отриманий підприємством 26.04.2012 року разом із рахунком-фактурою за квітень 2012 року та сплачений 22.05.2012 року; акт виконаних робіт від 30.03.2012 року № ОУ-0000009 на суму 70230 грн. за послуги з прибирання приміщень отриманий позивачем від ТОВ «Рент-Преміум» у квітні 2012 року та сплачувався частинами платіжними дорученнями від 26.04.2012 року, від 22.06.2012 року, від 05.07.2012 року. З урахуванням зазначеного витрати по вищевказаних послугах включені до собівартості послуг у 2-му кварталі 2012 року, а не у 1-му як зазначено в акті перевірки. Також позивач окремо наголосив, що діючими нормами законодавства не визначено імперативних норм щодо розміру та порядку формування плати за користування обкатами оренди, а відповідно до принципу свободи договору сторони мають право регулювати дане питання на власний розсуд. На підтвердження правомірності включення витрат на електропостачання до орендної плати позивач також посилається на лист Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.03.2003 року № 05-39-08/1050. Також позивач наголосив, що контролюючим органом під час визначення ним суми заниженого доходу, яка становить собою різницю між сумою всіх отриманих позивачем комунальних послуг та сумою отриманого відшкодування від орендарів, у договорах в якими передбачено окреме відшкодування вартості комунальних послуг, не враховано, що вартість таких послуг було відшкодовано орендарями у складі орендної плати. Крім того, як стверджує позивач, значну частину отриманих та не відшкодованих орендарями комунальних послуг позивачем спожито самостійно для обслуговування тих приміщень, які тимчасово не можуть бути надані в оренду, а також на утримання приміщень, які призначені для обслуговування торгівельного центру у цілому (пожежна автоматика, насосна станція, газова установка, система підігріву гарячої води, ліфти та ескалатори тощо). Окремо позивач також наголосив, що безкоштовно надані послуги не можуть формувати у платника податку дохід, оскільки до складу доходів включаються вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих, а не наданих платником податку (пп. 135.5.4. п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України). Щодо завищення податкового кредиту на суму 1798 грн. у зв'язку з подвійним включенням до складу податкового кредиту однієї податкової накладної позивач пояснив, що під час заповнення реєстру виданих та отриманих податкових накладних ним було допущено технічну помилку під час наведення реквізитів однієї з податкових накладних, що не вплинуло на правильність визначення розміру податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету. Стосовно порушення п. 198.5 ст. 198, п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 3967530,00 грн. позивач пояснив, що дане порушення, на думку контролюючого органу, виникло з тих же підстав, що вищевикладені порушення. Також позивач наголосив, що сума орендної плати, зокрема й надані комунальні послуги, обкладені позивачем податком на додану вартість, а додаткове подвійне нарахування ПДВ є неправомірним.

Відповідач надав до суду заперечення (т. 5 а.с. 38-39), в яких зазначив, що позивачем самостійно у позові визначено, що у періоді, що перевірявся, позивач мав взаємовідносини, зокрема, з ПП «ТФ «Антошка» та ТОВ «Остін», умовами договорів з якими передбачене окреме від орендної плати відшкодування орендарями понесених позивачем витрат на сплату електроенергії, опалення, прибирання, газопостачання, відтак, на думку відповідача, дані комунальні послуги підлягали сплаті у відповідності до показників лічильників та мали бути оформлені актами виконаних робіт/наданих, а сплачуватись на підставі виставлених рахунків. Більш того, фіксований розмір орендної плати за надані позивачем нежитлові приміщення, порядок та розмір її збільшення передбачені укладеними договорами між позивачем та його контрагентами, а порядок і умови сплати комунальних послуг визначений окремими їх положеннями. Згідно зі ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності, у зв'язку з чим, на думку відповідача, у разі встановлення договором оренди фіксованої орендної плати без визначення її складових частин, відшкодуванню підлягає встановлений договором її розмір та окреме відшкодування комунальних послуг, які безпосередньо відносяться до об'єкта оренди на підставі показників лічильників з оформленням актів наданих послуг і виставлених рахунків на сплату. У зв'язку з тим, що до перевірки не надані підтверджуючі первинні документи щодо відшкодування орендарями розміру понесених позивачем витрат на сплату комунальних послуг, вони, на думку відповідача, вважаються безоплатно наданими та повинні бути відображені позивачем у складі доходів в період їх виникнення - безоплатного надання. Розрахунок відхилень між сумами понесених позивачем витрат із сплати послуг та неотриманою компенсацією від орендарів наведений відповідачем у додатках 5, 6, 7, 8 до акта перевірки. Стосовно завищення позивачем розміру витрат на загальну суму 848082 грн. відповідач зазначив, що, виходячи з пояснень позивача, всі витрати, пов'язані з обслуговуванням, накопичувались на окремому рахунку бухгалтерського обліку та відносились до вартості послуг лише після отримання доходу від послуг оренди відповідних приміщень, тоді як, на думку відповідача, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки дані витрати брали участь у формуванні показника рядка 05.1. «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)». У зв'язку з тим, що показники податкової звітності ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку та враховуючи норми п. 138.4. ст. 138 Податкового кодексу України, відповідач вважає, що ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» безпідставно включено до складу собівартості витрати, дохід від реалізації товарів, робіт, послуг за якими не був визнаний, дохід від надання в оренду приміщень не був отриманий у відповідних періодах. Крім того, як наголошує відповідач, рахунок 39 «Витрати майбутніх періодів» передбачений для відображення витрат, пов'язаних з підготовчими до виробництва роботами, які носять сезонний характер. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем самостійно у позові визначено, що решту отриманих та невідшкодованих комунальних послуг спожито безпосередньо ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» на утримання приміщень, які тимчасово не були надані в оренду, що, на думку відповідача, свідчить підтвердження позивачем виявлених в акті перевірки порушень в частині неправомірного відображення у складі витрат сум дохід від реалізації товарів, робіт, послуг за якими не був визнаний, а також невикористання отриманих послуг у власній господарській діяльності.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та обґрунтування адміністративного позову у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позови, посилаючись на надані до суду письмові заперечення.

Суд, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши доводи адміністративного позову, заперечень проти нього, пояснення сторін, наявні матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, встановив наступне.

У період з 27.06.2014 року по 18.07.2014 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси проведено планову виїзну перевірку ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський», , з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2012 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт перевірки від 25.07.2014 року № 000093/15-32-22-05/00231596 (т. 1 а.с. 17- 48).

Вищезгаданим актом перевірки встановлено порушення п. 135.1. ст. 135, п. 135.2 ст. 135, пп. 135.4.1. п. 135.4. ст. 135, пп. 138.1.1. п. 138.1 ст. 138, п. 138.4 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток у сумі 4132736 грн.; а також порушення п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 3967530 грн.

На підставі цього акта перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийняло податкові повідомлення-рішення від 11.08.2014 року № , яким ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 6199104 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 4132736 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 2066368 грн. (т. 1 а.с. 13), та № , яким ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 5951295 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 3967530 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 1983765 грн. (т. 1 а.с. 14).

За результатами процедури адміністративного оскарження вищезгаданих податкових повідомлень-рішень Головним управлінням Міндоходів в Одеській області прийнято рішення про результати розгляду первинної скарги від 17.10.2014 року № 2185/10/15-37-10-07-07, яким податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 11.08.2014 року № залишено без змін, а первинна скарга у цій частині - без задоволення; скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 11.08.2014 року № в частині донарахування штрафних санкцій з податку на прибуток на суму 1033184 грн., а первинну скаргу у цій частині задоволено, в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга - без задоволення (т. 1 а.с. 67-75).

У зв'язку з прийняттям Головним управлінням Міндоходів в Одеській області рішення про часткове скасування податкового повідомлення-рішення від 11.08.2014 року № ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийняло нове податкове повідомлення-рішення від 30.10.2014 року № , яким ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» збільшено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 5165920 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 4132736 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 1033184 грн. (т. 1 а.с. 15).

Досліджуючи питання обґрунтованості висновків акта перевірки як підстави для прийняття контролюючим органом спірних податкових повідомлень рішень, суд встановив таке.

Відповідно до акта перевірки проведеною перевіркою відображеного показника у розрізі відповідних податкових (звітних) періодів в сумі 38269897 грн. на підставі первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку встановлено заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників у рядку 01.1. декларацій «Доходи від операційної діяльності» у сумі 19828671 грн..

Виходячи зі змісту п. 3.1.1 акта перевірки, таке порушення пов'язується контролюючим органом із висновком про невіднесення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» до складу доходу у відповідних звітних періодах вартості послуг, які, на думку контролюючого органу, безоплатно надані ним своїм контрагентам - орендарям належних на праві власності позивача приміщень у вигляді комунальних послуг, оплачених позивачем на підставі виставлених рахунків постачальників таких послуг, але не відшкодованих орендарями, якими фактично спожиті відповідні послуги. При цьому сума такого заниження доходу розрахована контролюючим органом як різниця між вартістю отриманих позивачем від постачальників комунальних послуг та сплачених позивачем послуг та вартістю комунальних послуг, які були відшкодовані орендарями позивача.

Проте, з таким висновком контролюючого органу суд не погоджується, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається та задокументовано відповідачем у справі в акті перевірки, що ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» є власником торгівельного центру «Середньофонтанський», який складається з нежитлових будівель та розташований за адресою:

м. Одеса, пров. Семафорний, 4 ( т. 3 а.с. 39-105). Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна є основним видом діяльності ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський».

З метою забезпечення функціонування торгівельного центру підприємством укладено договори на постачання комунальних послуг, зокрема договір на постачання та транспортування природного газу з ВАТ «Одесагаз», договір на послуги водо забезпечення та водовідведення з КП «Одесводоканал», договір про постачання електричної енергії з ВАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», договір про надання послуг з організації прибирання приміщень із ТОВ «Рент-Преміум».

Здійснюючи основний вид діяльності, позивач уклав також низку договорів оренди окремих приміщень вищезгаданого торгівельного центру із сторонніми особами та передав їм у користування відповідне майно на підставі актів приймання-передачі, отримуючи у періоді, що перевірявся, дохід у вигляді орендної плати за користування таким майном. Поряд з цим, позивачем також отримано дохід за рахунок відшкодування орендарями вартості комунальних послуг та експлуатаційних витрат, понесених позивачем як орендодавцем на утримання переданих у користування приміщень.

З акта перевірки вбачається, що, аналізуючи питання відшкодування користувачами майна вартості комунальних послуг та експлуатаційних витрат, контролюючий орган виходив з того, що таке відшкодування проводилось лише двома контрагентами, а саме, ТОВ «Сінема Центр» та ТОВ «Господарник», тоді як іншим орендарям послуги надавались без визначення компенсації понесених витрат на електропостачання,газопостачання, водопостачання та водовідведення, прибирання (т. 1 а.с. 21-22, т. 2 а.с. 201-203). Водночас, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив, що така компенсація вартості комунальних послуг та експлуатаційних витрат здійснювалась також й іншими орендарями приміщень торгівельного комплексу, яка на відміну від умов договорів, укладених із вищевказаними суб'єктами господарювання, здійснювалась не окремо від орендної плати, а у її складі.

Так, відповідно до договору від 17.02.2007 року, укладеного між позивачем (орендодавець) та ТОВ «Сінема Центр» (орендар), орендодавець передав орендарю у тимчасове платне користування (оренду) частину нежилих будівель багатофункціонального торговельно-виставочного і готельного комплексу (друга черга), а саме нежиле приміщення 2-го поверху № 1а, загальною площею 3430 кв.м. (т. 1 а.с. 82-104). Відповідно до розділу 3 вказаного договору «Платежі» орендар зобов'язаний здійснювати оплату за користування об'єктом оренди в розмірах і термінах, визначених договором. Орендар сплачує орендодавцю наступні платежі: орендну плату за користування об'єктом оренди та земельною ділянкою, експлуатаційні витрати, які розраховуються у відповідності до п. 9.4. цього Договору, а також комунальні послуги, до яких входять оплата орендодавцю послуг з забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, опалення, вентиляції і кондиціювання об'єкта оренди.

Також відповідно до договору оренди від 31.01.2008 року, укладеного між позивачем (орендодавець) та ПП торгівельною фірмою «Антошка», орендодавець передав орендарю у строкове платне користування нерухоме майно - 657/1000 нежилого приміщення № 11 1-го поверху торговельного корпусу літ «Х», загальною площею 1120 кв. (т. 1 а.с. 105-130). Відповідно до розділу 3 вказаного договору «Платежі» орендар зобов'язаний здійснювати оплату за користування об'єктом оренди в розмірах і термінах, визначених договором. Орендар сплачує орендодавцю наступні платежі: орендну плату за користування об'єктом оренди та земельною ділянкою, експлуатаційні витрати, які розраховуються у відповідності до п. 9.4. цього Договору, а також комунальні послуги, до яких входять оплата орендодавцю послуг з забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, опалення, вентиляції і кондиціювання об'єкта оренди.

15.08.2011 року між позивачем (орендодавець) та ТОВ «ОСТІН» (орендар) укладено також договір оренди № 206/1/11 щодо тимчасового платного користування площі, яка знаходиться у торгівельному комплексі, розташованому за адресою: м. Одеса, пров. Семафорний, буд. 4, у вигляді нежитлового приміщення на 2 поверсі торгового корпусу площею 250,00 кв.м (т. 1 а.с. 131-149). ). Відповідно до розділу 3 вказаного договору «Платежі» орендар зобов'язаний здійснювати оплату за користування об'єктом оренди в розмірах і термінах, визначених договором. Орендар сплачує орендодавцю наступні платежі: орендну плату за користування об'єктом оренди та земельною ділянкою, експлуатаційні витрати (додаткову орендну плату), а також платежі за комунальні послуги, до яких входять оплата орендодавцю послуг з забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, опалення, вентиляції і кондиціювання об'єкта оренди.

Таким чином, умовами вищевказаних договорів передбачалась оплата орендної плати поряд із платежами щодо відшкодування орендодавцю вартості спожитих експлуатаційних витрат та комунальних послуг на підставі показників лічильників, які сплачувались орендарями на підставі виставлених окремо від орендної плати рахунків, що підтверджується матеріалами справи, а саме, копіями актів наданих послуг, складеними з вищезгаданими юридичними особами щодо послуг з відшкодування експлуатаційних витрат, послуг з відшкодування витрат по активній електроенергії, послуг з відшкодування витрат на кондиціювання та вентиляцію, послуг з відшкодування витрат по водопостачанню та гарячого водопостачання, копіями виставлених рахунків, а також доказами оплати орендарями наданих ним послуг (т. 1 а.с. 221-250, т. 2 а.с. 1-22, 41-74, 92-135, т. 3 а.с. 111-251, т. 4 а.с. 1-103).

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем також укладено низку договорів оренди приміщень, розташованих у вищезгаданому торгівельному центрі, умови яких передбачали сплату орендарями за користування майном орендної плати, яка включає до себе компенсацію видатків орендодавця на забезпечення постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення.

Зокрема, 01.11.2010 року позивачем укладений договір № 22/11 щодо оренди приміщень торговельного комплексу ТОВ «Постач-Сервіс», п. 5.1. якого передбачено, що відповідно до умов цього договору за користування об'єктами оренди орендатор здійснює оплату на користь орендодавця орендної плати, яка включає до себе компенсацію витрат орендодавця на забезпечення постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди (т. 1 а.с. 166-173). Відповідно до п. 5.2. цього договору орендар щомісячно перераховує розмір орендної плати у відповідності до розміру видатків з постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди.

01.03.2012 року позивачем укладений договір № 01/03 щодо оренди приміщень торговельного комплексу ТОВ «Аллегро 11», п. 5.1. якого передбачено, що відповідно до умов цього договору за користування об'єктами оренди орендатор здійснює оплату на користь орендодавця орендної плати, яка включає до себе компенсацію витрат орендодавця на забезпечення постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди, а також видатків, пов'язаних з використанням та обслуговуванням магістральних телефонних ліній, ліній подачі Інтернету, телефонних апаратів та телефонних ліній (т. 1 а.с. 174-181). Відповідно до п. 5.2. цього договору сторони дійшли згоди, що орендар щомісячно перераховує розмір орендної плати у відповідності до змін розмірів видатків з постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди, яка визначається у додаткових угодах, що є додатком до цього договору.

01.01.2013 року позивачем укладений договір оренди № 01/01 щодо оренди приміщень торговельного комплексу ТОВ «Проспер Р», статтею 6 якого встановлено, що орендар зобов'язаний здійснювати плату за користування об'єктом оренди, сплачуючи орендодавцю орендну плату за користування об'єктом оренди разом із розташованому на ньому майном та земельною ділянкою, яка включає до себе компенсацію витрат орендодавця на утримання об'єкта оренди, зокрема, із забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, водопостачанням, опаленням, вентиляцією та кондиціювання (т. 1 а.с. 151-165). При цьому п. 4 ст. 6 договору встановлено, що розмір всіх платежів може змінюватися в односторонньому порядку орендодавцем у зв'язку із збільшенням вартості енергоносіїв та комунальних послуг.

Оплата наданих послуг здійснювалась такими суб'єктами господарювання відповідно до умов договорів на підставі актів наданих послуг щодо оренди приміщень та підтверджується наданими до суду виписками з рахунків позивача, відкритих у банківській установі, а також даними бухгалтерського обліку підприємства (т. 1 а.с. 184-220, т. 2 а.с. 23-40, 241-250, т. 3

а.с. 1-3, 111-251, т. 4 а.с. 1-103). Факт надання послуг оренди вищевказаним суб'єктам господарювання та їх оплата також не заперечується відповідачем.

Водночас, з акта перевірки вбачається, що контролюючий орган дійшов висновку про невідшкодування зазначеними підприємствами витрат орендодавця на комунальні послуги, оскільки орендна плата відповідно до положень ст. 286 Господарського кодексу України є фіксованим платежем, який може змінюватися за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством, у зв'язку з чим, на думку відповідача, для відшкодування таких послуг орендарем у відповідному договорі мають визначатися окремий від орендної плати порядок розрахунку вартості спожитих орендарем комунальних послуг та їх оплати.

Фактично відповідачем не визнано умови укладених позивачем із його контрагентами договорів, які визначили розмір орендної плати за користування орендованими приміщеннями з урахуванням тих витрат, які понесені позивачем у зв'язку з забезпеченням комунальними послугами об'єктів оренди.

Проте, суд не погоджується з таким висновком ДПІ у Приморському районі м. Одеси, враховуючи, зокрема, що ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Так, відповідачем не визначено, якій нормі актів законодавства суперечать умови договору, укладеного між двома суб'єктами господарювання, щодо врахування в орендній платі витрат орендодавця на утримання об'єкта оренди. Стаття 286 Господарського кодексу України, на яку відповідач посилається в обґрунтування своєї позиції, визначає, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Однак, вказана стаття не встановлює жодних обмежень щодо складу такого фіксованого платежу та механізму його розрахунку.

Натомість, наказом ТОВ «ТЦ «Середньофонтаснький» від 03.01.2012 року № 4 «Про затвердження цінової політики ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» з метою покращення та просування позитивного іміджу та репутації торгівельного центру та підвищення конкурентоспроможності підприємством обрано таку цінову політику, яка передбачає можливість включення до орендної плати вартості спожитих комунальних послуг, вартість експлуатаційних та інших витрат, пов'язаних з утриманням об'єктів оренди, що відображено у п. 6 цього наказу (т. 1 а.с. 76-77). В свою чергу, вільне обрання цінової політики суб'єктом господарювання є однією зі складових закріпленого у ст. 43 Господарського кодексу України принципу свободи підприємницької діяльності як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суд також звертає увагу, що вищезгадані договори оренди не визнавались у передбаченому законодавством порядку недійсними, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для неврахування контролюючим органом умов зазначених договорів у цілях перевірки правильності та повноти оподаткування відповідним платником податків господарських операцій, вчинених на виконання таких договорів.

За таких умов висновок контролюючого органу щодо розміру відшкодованих позивачеві орендарями витрат на комунальні послуги суд вважає таким, що не враховує всі обставини, що мають значення для його визначення, та не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України.

При цьому суд наголошує, що жодною нормою чинного законодавства не визначено, що всі витрати, понесені власником майна на утримання об'єкту оренди, взагалі обов'язково мають відшкодовуватись орендарями такого майна, тоді як регулювання зазначеного питання знаходиться у площині приватно-правових відносин суб'єктів господарювання, які жодним чином не впливають на правильність оподаткування відповідних господарських відносин.

З акта перевірки вбачається, що вищезгадані обставини визначені контролюючим органом як безоплатне надання позивачем послуг своїм орендарям, однак, не встановлено, якою нормою податкового законодавства регламентується, що безоплатно надані платником податку послуги є підставою для віднесення відповідних сум до складу доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Так, відповідно до п. 135.1. ст. 135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.2. ст. 135 Податкового кодексу України доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З положень п. 135.4. цієї статті вбачається, що дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає, зокрема, дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Підпунктом 135.5.4. п. 135.5. ст. 135 Податкового кодексу України передбачено, що до інших доходів відноситься, зокрема, вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Втім, визначені контролюючим органом безоплатними послуги в даному випадку не отримувались позивачем у справі, що могло би виступати підставою для формування інших доходів у податковій звітності позивача, а надавались іншим платникам податку.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги, що компенсація спожитих орендарями комунальних послуг отримана ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» у складі орендної плати за користування відповідними приміщеннями, за рахунок якої сформовані показники доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, суд вважає необґрунтованим висновок контролюючого органу щодо заниження ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» доходів від операційної діяльності у сумі 19828671 грн., у зв'язку з чим не вбачає правових підстав для відповідного збільшення позивачеві грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємств.

Також з акта перевірки вбачається, що контролюючим органом встановлено порушення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» п. 198.5. ст. 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого платником податку занижене податкове зобов'язання» з податку на додану вартість у сумі 3965732 грн., яке пов'язується відповідачем із неприйняттям у господарській діяльності підприємства отриманих ним послуг з електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, прибирання, перелік яких наведений у додатках 5, 6, 7, 8 до акта перевірки, як таких, що отримуються позивачем від постачальників відповідних послуг, але не відшкодовуються орендарями майна платника податків.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.5. ст. 198 вказаного Кодексу 198.5. Платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу);

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Пунктом 198.6. ст. 198 цього кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби.

У разі звільнення від оподаткування у випадках, передбачених статтею 197 цього розділу, у податковій накладній робиться запис «Без ПДВ» з посиланням на відповідний пункт та/або підпункт статті 197 цього Кодексу.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Судом встановлено, що відповідачем у справі не заперечуються обставини фактичності придбання позивачем зазначених послуг від їх постачальників, а також підтвердження відповідних господарських операцій належними первинними документами, зокрема, податковими накладними, тоді як до формування показників податкової звітності з приводу відповідних господарських операцій висувається лише один недолік, пов'язаний із відсутністю факту подальшого використання придбаних позивачем комунальних послуг в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності підприємства.

Однак, з таким висновком суд також не погоджується, виходячи з встановлених судом вище обставин використання таких послуг для обслуговування належних позивачеві на праві власності приміщень торгівельного комплексу, які надаються ним в оренду, тобто, використовуються в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства. При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на невикористання позивачем у власній господарській діяльності отриманих комунальних послуг для обслуговування приміщень торгівельного центру, які тимчасово або постійно не здаються в оренду, оскільки відповідно до наданих технічних паспортів належних позивачеві на праві власності будівель (т. 3 а.с. 41-105) до їх складу входять допоміжні та технологічні приміщення, призначені для обслуговування всіх об'єктів оренди як складових комплексу, чим визначається пов'язаність витрат на утримання таких приміщень із господарською діяльністю позивача. Враховуючи ризиковий характер підприємницької діяльності, що у ст. 42 Господарського кодексу України визначено як ознаку підприємницької діяльності, суд вважає, що тимчасове ненадання окремих приміщень в оренду не може розглядатись як фактор, що позбавляє зв'язку витрат на утримання такого майна із господарською діяльністю платника податку, яка полягає у наданні ним у платне користування відповідного майна іншим особам.

Відтак, суд вважає безпідставним висновок ДПІ у Приморському районі м. Одеси щодо заниження ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 3965732 грн..

Також в акті перевірки встановлено завищення задекларованого суб'єктом господарювання показника у рядку 05 декларацій «Витрати операційної діяльності (собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» у сумі 920131 грн..

Зокрема, перевіркою встановлено завищення витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, що виникло внаслідок проведення підприємством у складі витрат (собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) суми витрат, які накопичено на рахунку 39 до 1 квітня 2012 року та відображено у складі собівартості відповідно: 2 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 613894 грн., 3 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 126824 грн., 4 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 107364 грн..

З цього приводу головним бухгалтером ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» під час перевірки надані пояснення (т. 2 а.с. 214), виходячи з яких на рахунку 39 підприємством обліковувались витрати, пов'язані з отриманням послуг постачання електроенергії по обслуговуванню приміщень, які тимчасово не здавалась в оренду, та які не включались до складу витрат, що враховуються для обчислення об'єкту оподаткуванні податком на прибуток, у періоді, в якому вони виникали, а відповідно до положень п. 138.8. ст. 138 Податкового кодексу України відносились до їх складу після надання відповідних приміщень в оренду та отримання доходу від їх використання.

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодекс крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1. п. 138.1. ст. 138 Податкового кодексу України до складу витрат операційної діяльності, зокрема, включається собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно з п. 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318, собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Відповідно до п. 138.4. ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Таким чином, положеннями податкового законодавство прямо передбачено можливість формування собівартості реалізованих послуг в тому періоді, в якому визнано доходи від наданих послуг, за виключенням випадків віднесення таких витрат до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення.

З матеріалів справи вбачається, що у 1 кв. 2012 року ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» здавались в оренду приміщення торгівельного комплексу загальною площею 23185,4 кв.м, та не здавались в оренду приміщення торгівельного комплексу площею 5072,8 кв.м, в тому числі приміщення у будівлі літ. Т - 2046,5 кв.м, будівлі літ. А - 3026,3 кв.м.. Зазначені обставини визнаються та не заперечуються відповідачем у справі. З урахуванням зазначеного позивачем пропорційно площам приміщень, які перебувають в оренді, на собівартість реалізованих послуг у 1 кв. 2012 року віднесено витрати у сумі 3876235 грн., що відповідає показникам рядку 05.1 декларації з податку на прибуток за 1 квартал 2012 року (т. 2 а.с. 216-217). Решту витрат у сумі 848082 грн. відповідач відображав у бухгалтерському обліку на рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів» та не відносив їх до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток у податковій звітності за 1 кв. 2012 року.

На підставі договору оренди від 01.03.2012 року № 01/03, укладеного з ТОВ «Аллерго 11» (т. 1 а.с. 174 - 181), та відповідного акта приймання передачі об'єкта оренди від 04.07.2012 року (т. 2 а.с. 229) позивачем передано в оренду раніше вільні приміщення та, починаючи з моменту отримання доходу від надання таких приміщень в оренду, поступово відносились витрати, що обліковувались ним на рахунку 39, до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, у періоді, в якому отриманий дохід від надання таких приміщень в оренду (т. 2 а.с. 231-240).

Зазначене кореспондує обраній ТОВ «ТЦ «Середньофонтансьткій» обліковій політиці, відображеній відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у відповідному наказі підприємства від 03.01.2012 року № 3, п. 10 якого передбачено, що облік неврахованих у податковому обліку (деклараціях) видатків з метою дотримання положень бухгалтерського та податкового обліку, а також податкового навантаження, ведеться на рахунку 39 «Видатки майбутніх періодів» для включення їх у податкові видатки наступних періодів (т. 1 а.с. 78-80).

Відповідно до п. 137.16. ст. 137 Податкового кодексу України датою отримання інших доходів є дата їх виникнення згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, якщо інше не передбачено нормами цього розділу.

За таких умов позивачем правомірно віднесено витрати виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), понесені ним у 1 кв. 2012 року, у періоді, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що витрати, які накопичувались позивачем на рахунку 39, фактично брали участь у формуванні ним показника рядка 05.1. «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)», оскільки таке твердження відповідача не підтверджується жодними доказами у справі, а відповідний висновок відповідача не обґрунтований проведеними розрахунками відповідних показників податкової звітності та первинних документів, співставлення яких дозволяло б стверджувати про віднесення позивачем таких витрат до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) у періоді, в якому виникли відповідні витрати, та повторно - у періоді, в якому позивачем отримано дохід від їх реалізації.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованим та таким, що не підтверджується належними доказами у справі висновок контролюючого органу щодо завищення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» витрат у сумі 848082 грн..

Також в ході перевірки встановлено та відображено в акті перевірки, що в бухгалтерському обліку підприємства відображено кореспонденцію рахунків:

Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 29.05.2012 року) - у сумі 6820,02 грн. (рахунок від 31.03.2012 року № 6020, послуги водопостачання, водовідведення Філія «Інфоксводоканал»);

Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 31.05.2012 року) - 6704,11 грн. (рахунок від 26.03.2012 року № 53/2, електропостачання, Одесаобленерго);

Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 27.04.2012 року) - 58525,00 грн. (акти виконаних робіт від 30.03.2012 року № ОУ 0000009, послуги з прибирання приміщень ТОВ «Рент-Преміум»).

З цього приводу відповідачем в акті перевірки наведений висновок про те, що зазначені видатки не беруть участь у визнанні доходу періодів, які перевіряються підприємством, що, на думку відповідача, свідчить про завищення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» витрат по рядку 05.1 декларації - у сумі 79049 грн..

Втім, як вбачається з пояснень головного бухгалтера з цього приводу, які надавались під час проведення перевірки (т. 2 а.с. 213), рахунок від 31.03.2012 року № 6020, послуги водопостачання, водовідведення Філія «Інфоксводоканал» (т. 2 а.с. 89), був отриманий 28.05.2012 року та сплачений 29.05.2014 року, що підтверджується платіжним дорученням № 402. Фактична оплата зазначеного рахунку у матеріалах справи підтверджується випискою по рахунку позивача, відкритому у банківській установі (т. 2 а.с. 90). Рахунок від 26.03.2012 року № 53/2, електропостачання, ВАТ «Одесаобленерго» (т. 2 а.с. 86), отриманий 26.04.2012 року разом з рахунком за квітень 2012 року (т. 2 а.с. 87) та сплачений 22.05.2012 року відповідно до платіжного доручення № 386. Фактична оплата зазначеного рахунку у матеріалах справи підтверджується випискою по рахунку позивача, відкритому у банківській установі (т. 2 а.с. 88). Акт виконаних робіт від 30.03.2012 року № ОУ 0000009, послуги з прибирання приміщень ТОВ «Рент-Преміум» (т. 2 а.с. 82), отриманий у квітні 2012 року та сплачувався частково відповідно до платіжних доручень від 26.04.2012 року № 345 - на суму 55770,00 грн. (т. 2 а.с. 83), від 22.06.2012 року № 488 - на суму 5000,00 грн. (т. 2 а.с. 84), від 05.07.2012 року № 523 - на суму 9460,00 грн. (т. 2 а.с. 85).

Вищезгадані обставини підтверджені позивачем належними доказами, однак безпідставно не були враховані ДПІ у Приморському районі м. Одеси під час проведення перевірки та прийняття відповідного податкового повідомлення-рішення.

Натомість, посилаючись на положення п. 138.4. ст. 138 Податкового кодексу України в обґрунтування доводів щодо відсутності зв'язку вищезгаданих витрат позивача із його господарською діяльністю, відповідач не дослідив, в якому саме періоді ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» сформовані доходи від реалізації таких послуг, використання яких безпосередньо пов'язано із основним видом діяльності платника податків, допустивши в акті перевірки висновок, який ґрунтується на припущеннях та не підтверджується відповідними розрахунками.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає такими, що не підтверджуються належними доказами у справі висновки контролюючого органу щодо завищення позивачем витрат у сумі 79049 грн..

Також в акті перевірки встановлено завищення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» задекларованих показників у рядку 10.1 декларацій з податку на додану вартість «Придбання (виготовлення, будівництво, спорудження) на митній території України товарів (послуг) та основних фондів..» у сумі 1798 грн., в тому числі у червні 2013 року - у сумі 1798 грн., яке пов'язується відповідачем із подвійним віднесенням до складу податкового кредиту з податку на додану вартість у сумі 1798 грн. за податковою накладною від 31.05.2013 року № 131, виданою ТОВ «Інфокс» філією «Інфоксводоканал» за послуги водовідведення у сумі 8989,17 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн., у травні та червні 2013 року, що є порушенням п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України.

Дослідивши реєстр отриманих та виданих податкових накладних ТОВ «ТЦ «Середньофонтаснький» за травень 2013 року, суд встановив, що у п. 64 реєстру отриманих податкових накладних позивачем віднесено отриману 31.05.2013 року податкову накладну від 31.05.2013 року № 131/0009, видану ТОВ «Інфокс» філією Інфоксводоканал на суму 10787,00 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн. (т. 3 а.с. 3-8). Копія відповідної податкової накладної міститься у матеріалах справи (т. 3 а.с. 9). Відповідно до реєстру отриманих та виданих податкових накладних ТОВ «ТЦ «Середньофонтаснький» за червень 2013 року до реєстру отриманих податкових накладних платником податку віднесено отриману 30.06.2013 року податкову накладну від 31.05.2013 року № 131/0009, видану ТОВ Інфокс» філією Інфоксводоканал на суму 19787,00 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн..

Водночас, судом встановлено, що позивачеві ТОВ «Сан Марин» було видано податкову накладну від 31.05.2013 року № 12 на загальну суму 10787,00 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн. (т. 4 а.с. 104), тобто, на суму ПДВ, що є тотожною сумі ПДВ, яка відносилась позивачем до складу податкового кредиту з податку на додану вартість у червні 2013 року на підставі податкової накладної від 31.05.2013 року № 131/0009, виданої ТОВ «Інфокс» філією Інфоксводоканал.

Суд враховує, що в реєстрах виданих та отриманих податкових накладних позивача дійсно визначено подвійне віднесення суми податку на додану вартість у розмірі 1797,83 грн. на підставі однієї податкової накладної, проте, враховуючи наявність іншої податкової накладної на відповідну суму ПДВ, яка мала бути відображена у складі отриманих податкових накладних, однак з технічної помилки особи, яка складала відповідний реєстр, у ньому не відображена та не врахована під час визначення податкового кредиту з податку на додану вартість у відповідному періоді, суд вважає, що допущене позивачем порушення не призвело до заниження ним податкових зобов'язань з податку на додану вартість. В свою чергу, виходячи з положень п. 86.10. ст. 86 Податкового кодексу України, в акті перевірки контролюючим органом мають зазначатися як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника, тоді як відповідачем під час визначення заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 1797,83 грн. не враховано відповідне їх завищення, пов'язане із невіднесенням до складу податкового кредиту з податку на додану вартість суми ПДВ у розмірі 1797,83 грн. на підставі належним чином оформленої податкової накладної.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з вимогами ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши у взаємному зв'язку наявні у матеріалах справи докази, враховуючи, що відповідачем у справі не підтверджено належними та допустимими доказами встановлені ним в акті перевірки від 25.07.2014 року № 000093/15-32-22-05/00231596 порушення

ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» податкового законодавства, беручи до уваги факти неправильного застосування контролюючим органом норм податкового законодавства під час встановлення відповідних порушень, суд вважає прийняті ДПІ у Приморському районі податкові повідомлення-рішення від 30.10.2014 року № та від 11.08.2014 року № такими, що суперечать положенням чинного законодавства, у зв'язку з чим такі податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

На підставі встановленого, керуючись приписами ст.ст. 11, 162 КАС України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 94, 158-163, 167,186, 254 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Середньофонтанський» до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 30.10.2014 року №.

Скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 11.08.2014 року №.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 01.04.2015 року.

Суддя С.М. Корой

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Середньофонтанський» до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 30.10.2014 року №.

Скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 11.08.2014 року №.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 01.04.2015 року.

Суддя С.М. Корой

01 квітня 2015 року.