Справа № 2а/1570/3280/11
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

31 березня 2015 року м. Київ В/800/992/15

Вищий адміністративний суд України у складі суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Кравцова О.В., Розваляєвої Т.С., Єрьоміна А.В., Логвиненка А.О., перевіривши заяву державного підприємства Ремонтно-будівельна дільниця «Агрос» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року, постановленої за результатами розгляду касаційної скарги управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м.Одеси на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2012 року у справі за позовом управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м.Одеси до державного підприємства Ремонтно-будівельна дільниця «Агрос», третя особа управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси про стягнення заборгованості по відшкодуванню витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, -

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство Ремонтно-будівельна дільниця «Агрос» подало заяву про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року, прийнятої за результатами розгляду справи за позовом управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси до державного підприємства Ремонтно-будівельна дільниця «Агрос», третя особа управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси про стягнення заборгованості по відшкодуванню витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

В заяві заявник, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року та залишити в силі постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2012 року.

В заяві зазначає, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року у справі № К/9991/80013/12 прийнята з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, ніж постанова Вищого адміністративного суду України від 27 лютого 2013 року у справі № К/9991/61358/12, ухвали Вищого адміністративного суду України від 03 червня 2014 року №К/800/121/14, від 22 листопада 2011 року № К/9991/12669/11, від 21 вересня 2011 року № К/9991/12644/11.

Відповідно до статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом; порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 цього Кодексу.

Пленум Вищого адміністративного суду України у пункті 4 постанови від 13 грудня 2010 року № 2 «Про судову практику застосування статей 235 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України» роз'яснив судам, що заява про перегляд рішення з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах може бути подана за наявності таких складових: неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права необхідно розуміти, зокрема, різне тлумачення змісту і сутності правових норм, на підставі якого зроблено висновок про різний зміст суб'єктивних прав і обов'язків учасників відповідних правовідносин, у тому числі про наявність та обсяг прав і/або обов'язків осіб, які беруть участь у справі, різне застосування правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням ієрархії цих правових норм, а також дії норм у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню, різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання одних і тих самих відносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню, різне застосування правил аналогії права чи закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Згідно з оскаржуваною ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року предметом спору у справі є правомірність відмови державного підприємства Ремонтно-будівельна дільниця «Агрос» у відшкодуванні управлінню Пенсійного фонду України витрат на виплату та доставку пільгової пенсії ОСОБА_1, призначеної за Списком № 2 за період з 1 липня 2010 року по 1 січня 2011 року в розмірі 1721 грн. 48 коп. відповідно до заявленої вимоги УПФ в Малиновському районі м.Одеси про стягнення цих витрат.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що спір у справі виник щодо відшкодування витрат на виплату і доставку пільгової пенсії за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, а не щодо законності призначеної ОСОБА_1 пенсії, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо обов'язку відповідача відшкодувати позивачу витрати на виплату і доставку пільгової пенсії за Списком № 2 за період 1 липня 2010 року по 1 січня 2011 року в розмірі 1721 грн. 48 коп.

Предметом розгляду справи № К/9991/61358/12 за позовом управління Пенсійного фонду України у м. Біла Церква до приватного акціонерного товариства «Росава» про стягнення заборгованості було правомірність відмови відповідача у відшкодуванні витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах згідно Списку № 1 та Списку № 2 у загальному розмірі 575788, 70 грн.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову та відмовляючи у задоволенні позову суд касаційної інстанції, пославшись на пункти 6.4 та 6.8 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої Постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, звернув увагу, що обов'язок підприємства по відшкодуванню витрат Пенсійного фонду України на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, виникає за умови надіслання підприємству органом Пенсійного фонду відповідного повідомлення, в якому зазначено суму, що підлягає сплаті підприємством до Пенсійного фонду.

Суд касаційної інстанції зазначив, що позивачем була порушена процедура направлення відповідачу розрахунків суми фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, а також відповідачем не отримано відповідне повідомлення про фактичні витрати на виплату та доставку пенсій та вимоги про сплату відповідної недоїмки.

У зв'язку із цим суд касаційної інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вимоги про стягнення з відповідача суми відшкодування витрат позивача на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до Списку № 1, включених до розрахунку у листопаді 2011 року на загальну суму 527126,14 грн., не мають правових підстав.

Предметом розгляду справи № К/800/121/14 за позовом управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку Волинської області до ПАТ «Луцькпластмас" про стягнення заборгованості було правомірність відмови відповідача у відшкодуванні фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій в розмірі 1803, 001, 35 грн.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову суд касаційної інстанції зазначив, що обов'язок підприємства відшкодовувати органам Пенсійного фонду України 100% фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, передбачених пунктами «а» і «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», встановлений Законами України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в той час коли обов'язок відшкодування витрат Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до статті 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» законодавством не передбачено.

Вищий адміністративний суд України зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача, що ряду пенсіонерам пенсія безпідставно була призначена за статтею 13 Закону «Про пенсійне забезпечення», оскільки вони мали право на призначення пенсії за статтею 100 цього Закону і, як наслідок, підприємство не повинно відшкодовувати витрати на виплату та доставку пільгових пенсій.

Приймаючи рішення суд першої інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які рішення, прийняті в адміністративному чи судовому порядку, які б встановлювали факт незаконного призначення пенсії особам, по яких відповідач заперечує обов'язок відшкодування витрат на виплату та доставку таких пенсій.

Предметом розгляду справи № К/9991/12669/11 за позовом прокурора м. Біла Церква Київської області в інтересах управління Пенсійного Фонду України у м. Біла Церква Київської області до ВАТ «ТРІБО» про стягнення заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, було правомірність відмови відповідача у відшкодуванні фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за Списком № 1.

Залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог суд касаційної інстанції зазначив, що розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які надсилались управлінням Пенсійного фонду України у м. Біла Церква Київської області на адресу відповідача, складено органом Пенсійного фонду без дотримання форми та порядку складання таких розрахунків, передбаченими Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 (додаток № 7).

Крім того, розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», місячний розмір фактичних витрат на виплату та доставку пенсій складено управлінням Пенсійного фонду України у м. Біла Церква Київської області з порушенням по кожній особі, якій призначено пенсію на пільгових умовах.

У зв'язку із цим суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що управлінням Пенсійного фонду України у м. Біла Церква Київської області не доведено належними та допустимими доказами розміру та складу фактичних витрат органу Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, а також правомірності їх нарахування.

Предметом розгляду справи № К/9991/12644/11 за позовом управління Пенсійного фонду України в м. Краснодоні Луганської області до ВАТ «Луганськшахтобудмонтаж» про стягнення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за Списками № 1 та № 2 було правомірність відмови відповідача у відшкодуванні фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за Списком № 1 та № 2.

Залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову суд касаційної інстанції виходив з того, що позивачем порушена процедура направлення відповідачу розрахунків суми фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах та порушені вимоги Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, щодо не зазначення прізвища особи у розрахунку, яка їх підписала.

Таким чином зі змісту доданих до заяви судових рішень вбачається неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, у зв'язку з чим суд касаційної інстанції прийняв різні за змістом судові рішення.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для допуску даної справи до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року.

Керуючись статтями 236 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Допустити до провадження Верховного Суду України справу за позовом управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси до державного підприємства Ремонтно-будівельна дільниця «Агрос», третя особа управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси про стягнення заборгованості по відшкодуванню витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: