Справа № 820/2879/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року м. Київ К/800/54066/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2013 року

у справі № 820/2879/13-а

за позовом Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» звернулось до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2013 року, позов задоволено в повному обсязі. Скасовано податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби від 28.03.2013 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 24 508, 50 грн., №, №, №, №, №.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за результатами документальної планової перевірки ДП «ХМЗ «ФЕД» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2011 року по 30.09.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 року по 30.09.2012 року, відповідачем складено акт від 11.03.2013 року №132/41.1-03/14310052, яким встановлено порушення: - п.п. 198.1, 198.2, 198.6, п. 199.2, п. 199.1 ст. 199, п.п. 200.1, 200.3, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податок на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню в сумі 4 606, 00 грн.; - п.п. 198.1, 198.2, 198.3, п.198.5, п. 198.6, п.п. 199.1, 199.2, ст. 199, п.п. 200.1, 200.3, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 19 742, 00 грн.; - п.135.1, пп.135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 486 018, 00 грн.; - пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, п. 3.1.13 Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2010 року № 1020, а саме: в звітних розрахунках за формою 1-ДФ за 4 квартал 2011 року, 2 квартал 2012 року інформація про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платників податків надана не в повному обсязі, з помилками; - ст. 1 Указу Президента України від 18.06.94 року № 319/94 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами», ст. 9 Декрету КМУ від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», в результаті чого не задекларовано суму коштів, що сплачено на користь нерезидента Асоціація «Союз Авиационного двигателестроения», Російська Федерація у вигляді членських внесків, а також станом на 01.01.2012 у визначені законодавством строки не здійснено обов'язкове декларування валютних цінностей у Нацбанку України; - ст. 1 Закону України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» на валютний рахунок в уповноваженому банку ДП «ХМЗ «ФЕД» у червні 2012 року зараховано виручку в іноземній валюті у сумі 161 500, 00 дол. США (1 290 788, 75 грн.) по контракту № 57/04-237 від 23.09.05 року з нерезидентом «CONTROLLER OF DEFENCE AC» (Міністерство оборони Республіки Індія) з порушенням строків розрахунків, передбачених ст. 1 цього Закону.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 28.03.2013 року: - №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на прибуток в розмірі 486 018, 00 грн. за основним платежем та 243 009, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість в розмірі 19 742, 00 грн. за основним платежем та 9 871, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 4 606, 00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 2 303, 00 грн.; - №, яким нараховано суму грошового зобов'язання за платежем: пеня за порушення термінів розрахунків в сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 232 266, 39 грн.; - №, яким нараховано суму грошового зобов'язання за платежем: штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства в розмірі 510, 00 грн.; - №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб в сумі 510, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Предметом даного позову є скасування податкових повідомлень-рішень від 28.03.2013 року №, №, №, №, № в повному обсязі, а податкового повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 24 508, 50 грн. (у тому числі штрафні (фінансові) санкції у розмірі 8 469, 50 грн.).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку щодо відсутності порушень позивачем вимог податкового законодавства та неправомірного прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за ліцензійним договором № 01К/03 від 03.01.2003 року ДП «ХМЗ «ФЕД» (Ліцензіат) придбало у ВАТ «Стар» та ПАТ «ФЕД» (Ліцензіари) невиключну ліцензію на використання корисної моделі, охороняємої патентом. Згідно умов договору Ліцензіари надали Ліцензіату право на виготовлення та застосування продукції (насоси-регулятори НР-3ВМ-Т та НР-3ВМА-Т) по ліцензії та передали технічну документацію необхідну для використання корисної моделі.

Даний договір був укладений на термін дії патенту та діяв до 11.02.2012 року.

Протягом дії договору позивач сплачував ліцензіарам роялті у загальному розмірі 5 % від вартості реалізованої продукції (насоси-регулятори НР-3ВМ-Т та НР-3ВМА-Т), що вироблена з використанням корисної моделі.

Збільшуючи позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток відповідач виходив з того, що у періоді з 12.02.2012 року по 30.09.2012 року позивач, не повернувши Ліцензіарам технічну документацію, продовжував здійснювати виробництво та реалізацію насосів-регуляторів НР-3ВМ-Т та НР-3ВМА-Т, внаслідок чого отримав дохід в сумі 46 287 420, 40 грн. та не сплачував у вказаному періоді роялті за користування конструкторською документацією, в результаті чого ним отримано безоплатну послугу в розмірі 2 314 371, 02 грн., що мали бути віднесені до складу інших доходів, зокрема як вартість послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді.

Відповідно до пп.14.1.225 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Згідно із пп. «б» пп. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України безоплатно надані товари, роботи, послуги: роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості.

Підпункт 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України визначено, що інші доходи включають суми поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, що залишаються неповерненими на кінець такого звітного періоду, від осіб, які не є платниками цього податку (в тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із цим Кодексом мають пільги з цього податку, в тому числі право застосовувати ставки податку нижчі, ніж установлені пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» патент (патент на винахід, деклараційний патент на винахід, деклараційний патент на корисну модель, патент (деклараційний патент) на секретний винахід, деклараційний патент на секретну корисну модель) - охоронний документ, що засвідчує пріоритет, авторство і право власності на винахід (корисну модель). Ліцензія - дозвіл власника патенту (ліцензіара), що видається іншій особі (ліцензіату), на використання винаходу (корисної моделі) на певних умовах.

В силу частини четвертої ст. 465 Цивільного кодексу України строк чинності виключних майнових прав інтелектуальної власності на корисну модель спливає через десять років від дати подання заявки на корисну модель в установленому законом порядку.

Відповідно до частини першої ст. 467 Цивільного кодексу України у разі припинення чинності виключних майнових прав інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок ці об'єкти можуть вільно та безоплатно використовуватися будь-якою особою, за винятками, встановленими законом.

Із системного аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що з моменту подачі заявки на корисну модель ліцензіар протягом десяти років має на неї виключні майнові права інтелектуальної власності, що підтверджується охоронним документом - патентом. Після сплину строку дії патенту припиняється чинність майнових прав інтелектуальної власності на корисну модель і цей об'єкт може вільно та безоплатно використовуватися будь-якою особою.

Таким чином, судами попередніх інстанцій вірно зроблено висновок про помилковість позиції податкового органу, оскільки ВАТ «Стар» та ПАТ «ФЕД» не могли надати позивачу безоплатну послугу (право на використання конструкторської документації та виготовлення насосів-регуляторів) та висунути вимогу щодо компенсації вартості такої послуги.

Крім того, судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за умовами договору про авторський супровід № С40-09 від 19.03.2009 року, що діє до 31.12.2020 року, технічна документація доопрацьовується ВАТ «Стар» і зміни/оновлення такої документації передаються ДП «ХМЗ «ФЕД», за що позивач сплачує кошти.

На підтвердження даного факту в матеріалах справи наявні повідомлення про зміну технічної документації, акт виконаних робіт по авторському супроводу та платіжні доручення про сплату коштів за авторський супровід.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перівіряємий період позивач мав господарські відносини з ТОВ «ТБ Східна Україна», ТОВ «ТК Криниченька», ТОВ «Комітет Об'єднаних Аудиторів», ТОВ «Підприємство Енергострой», ТОВ «ВКК АГ Альянс», виконання яких підтверджується податковими накладними, видатковими накладними, рахунками на оплату, прибутковими ордерами, інвентарними картками, банківськими виписками, вимогами, платіжними дорученнями, товарно-транспортними накладними, подорожніми листами, актами приймання-здачі робіт, рахунками-фактурами, накладними, паспортами, лімітними картками.

Таким чином, судами вірно зроблено висновок про те, що підстави для позбавлення позивача права на податковий кредит з податку на додану вартість відсутні, оскільки відповідачем не спростовано достовірності відомостей первинних та розрахункових документів, поданих платником податків на підтвердження факту реальності здійснення господарських операцій за спірними правочинами, відповідачем не доведено неможливості проведення господарських операцій з урахуванням фізичних характеристик товару, просторових та часових факторів, економічних чинників.

Щодо нарахування пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності судами встановлено, що матеріалами справи спростовано доводи податкового органу про прострочення надходження валютних коштів за послуги надані за актом виконаних робіт від 16.11.2011 року №1 нерезиденту «CONTROLLER OF DEFENCE AC» (Міністерство оборони Республіки Індія) за контрактом від 23.09.2005 року № 57/04-237, оскільки банківська виписка датована не від 27.06.2012 року, а від 14.02.2012 року.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Таким чином, доводи податкового органу щодо порушення встановлених законодавством вимог є необґрунтованими.

Щодо застосування штрафної санкції за недекларування валютних цінностей суд зазначає наступне.

Статтею 1 Указу Президента України від 18.06.1994 року № 319/94 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами» визначено, що декларування суб'єктами підприємницької діяльності, незалежно від форм власності, наявності належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, здійснюється щоквартально.

Статтею 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 передбачено, що валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що декларування, в даному випадку, обов'язкове тільки якщо валютні цінності, доходи та майно, що знаходиться за межами України належать резиденту України.

Встановлено, що ДП «ХМЗ «ФЕД» подаючи Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами, не задекларовано суми коштів, що сплачені на користь нерезидента Ассоциация «Союз авиационного двигателестроения» (Російська Федерація) у вигляді членських внесків, оскільки дане майно не є фінансовими вкладеннями, тобто не є майном позивача та за умовами договору від 03.06.1996 року №26/96 з даним нерезидентом внески перейшли у власність нерезидента.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками про те, що твердження податкового органу, які були покладені в основу прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства, є необґрунтованими.

Відповідно до п. 51.1 ст. 51 Податкового кодексу України податковий агент зобов'язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку органу державної податкової служби за місцем свого обліку.

Відповідно до п. 2.1 розділу 2 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 року №1020, податковий розрахунок подається окремо за кожний квартал (податковий період) протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного кварталу. Окремий податковий розрахунок за календарний рік не подається.

Згідно із п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Згідно із п. 50.1 ст. 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені. Платник податків, який самостійно виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку; б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов'язання з цього податку. Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем на виконання вказаних норм подано податковому органу податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платника податку і сум утриманого з них податку за 4 квартал 2011 року та 2 квартал 2011 року з помилками в ідентифікаційних кодах 2 фізичних осіб.

На усунення відповідних помилок надіслано уточнюючі розрахунки за формою 1-ДФ з виправленими показниками за 4 квартал 2011 року від 24.02.12 року № та за 2 квартал 2012 року від 20.09.12 року № .

Враховуючи те, що позивачем було своєчасно подано до податкового органу відповідну звітність, самостійно усунуто виявлені помилки в звітних податкових розрахунках, а бюджет не зазнав втрат, тому судами вірно зроблено висновок про необґрунтованість висновків податкового органу про порушення позивачем вимог п.119.2 ст. 119 Податкового кодексу України.

Таким чином, судами попередніх інстанцій, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким дана з дотриманням ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений правильний висновок про недоведеність відповідачем, на якого в силу норми частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов'язок доказування, правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено обґрунтовані рішення, які постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2013 року у справі № 820/2879/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук