Справа № 826/416/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 квітня 2015 року 13:41 № 826/416/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кротюка О.В. , суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. при секретарі судового засідання Семенченко Р.О. вирішив адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Центр соціально-політичних технологій "Паблік Релейшинс"
до Міністерства аграрної політики та продовольства України Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка О.М.

провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду звернулось ТОВ ЦСПТ «ПАБЛІК РЕЛЕЙШИНС» з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка Олексія Михайловича в якому (з урахуванням заяви № 128 від 28 січня 2015 року про уточнення позовних вимог) просить:

1. Визнати протиправними дії Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка Олексія Михайловича щодо відмови у наданні відповіді на запит про отримання публічної інформації від 18.12.2014 року №331.

2. Зобов'язати Міністерство аграрної політики та продовольства України, Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка Олексія Михайловича надати відповідь на питання, зазначені у запиті про отримання публічної інформації від 18.12.2014 року №331.

Відповідачі заперечили проти позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи. Зокрема зазначено про віднесення запитуваної інформації до конфіденційної, що стало підставою для відмови у її наданні.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

«Судово-юридичною газетою», засновником якої, як друкованого засобу масової інформації є ТОВ ЦСПТ «ПАБЛІК РЕЛЕЙШИНС» в особі головного редактора Марченко Н.С. (далі - Заявник/позивач) на адресу Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка О.М. (далі - Міністр) було направлено запит на отримання публічної інформації від 18 грудня 2014 року № 331 (далі - Запит).

Вказаний запит стосувався надання інформації щодо: 1) наявності у Міністра близьких осіб або членів сім'ї, що перебувають за кордоном на постійній чи тимчасовій основі та в яких країнах; 2) чи працювали близькі особи або члени сім'ї Міністра за межами України, в якій країні та в який період, чи працюють в даний час; 3) на яких посадах та в яких підприємствах/установах/ організаціях за межами України працювали/працюють близькі особи або члени сім'ї Міністра.

Листом від 25.12.2014 року № 37-31-1-15/19574 заступником міністра фактично відмолено в надані відомостей згідно Запиту, оскільки вказана інформація не є публічною, окрім того, наявне порушення принципу інформаційних відносин, зокрема захищеності особи від втручання в її особисте життя.

Позивач вважає таку відмову неправомірною та безпідставною, просить задовольнити позовні вимоги.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Закон «Про доступ до публічної інформації» (№ 2939-VI від 13.01.2011, далі - Закон) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (ст..1 Закону).

Поряд з цим, Закон не надає визначення поняттю інформації, що становить суспільний інтерес.

В той же час, ст. 29 Закону України "Про інформацію" (№ 2657-XII від 02.10.1992) встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Конституцією України встановлені засади правового регулювання інформаційних відносин в державі.

Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Конституції України).

Так, згідно статті 32 Конституції України (№ 254к/96-ВР від 28.06.1996) ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Стаття 34 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положенням вказаних статей Конституції України дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 р. N 2-рп/2012 (далі - Рішення КСУ).

У пункті 5 Рішення КСУ зазначено, зокрема, таке.

«Положення частини першої статті 32 та частини третьої статті 34 Конституції України перебувають у системному взаємозв'язку і передбачають як недопустимість порушення права людини на недоторканність особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації.

Парламентська Асамблея Ради Європи в Резолюції N 1165 зазначила, що право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів є основою демократичного суспільства; ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність (пункт 11). Виходячи з цього право на приватність, закріплене у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, повинне захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, а й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема засобів масової інформації (пункт 12 Резолюції N 1165).

Положення частини другої статті 32 Основного Закону України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, пов'язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім'ї). Такими підставами є: згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв'язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.».

Окрім того, Конституційний Суд України у справі N 2-рп/2012 від своїм рішенням від 20.01.2012 р вирішив:

1. В аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так:

- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

2. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Приймаючи до уваги вказане і зміст Запиту, суд дійшов висновку, що запитувана інформація є конфіденційною і не стосується здійснення Міністром своїх посадових або службових обов'язків.

Оскільки вказана інформація про особу є конфіденційною, то її збирання, зберігання, використання та поширення без її згоди недопустимо, окрім випадків, встановлених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вказаними висновками відповідає норма ст. 29 Закону України «Про інформацію» у відповідності до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

В цьому ракурсі суд приймає до уваги долучені позивачем рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, справа ALEX SPRINGER AG проти Германії (далі - РІШЕННЯ; жирний шрифт та курсив виділено судом у адміністративній справі) наводить витяги положень документів Ради Європи відносно: Резолюции 1165 (1998) Парламентской Ассамблеи Совета Европы о праве на неприкосновенность частной жизни:

« 51. Соответствующие части этой резолюции, принятой Парламентской Ассамблеей 26 июня 1998 года, гласят: 6. Ассамблея отдает себе полный отчет в том, что частная жизнь часто подвергается вторжениям, даже в странах, где имеются специальные законы для ее защиты, поскольку для определенной части некоторых СМИ подробности частной жизни стали предметом чрезвычайно выгодной купли-продажи. Их жертвами в основном становятся публичные фигуры, поскольку подробности их жизни служат хорошим стимулом для продаж. Одновременно публичные фигуры должны признать то обстоятельство, что особое положение, которое они, зачастую по собственному выбору, занимают в обществе, автоматически ведет к усилению давления общественности в отношении их частной жизни. 7. Публичными фигурами являются те лица, которые занимают государственную должность и (или) пользуются государственными ресурсами, а также все те, кто играет определенную роль в общественной жизни, будь то в области политики, экономики, искусства, социальной сфере, спорте или в любой иной области. 8. Пользуясь однобоким толкованием права на свободу выражения, гарантированного статьей 10 Европейской конвенции по правам человека, средства массовой информации зачастую вторгаются в частную жизнь людей, оправдывая это тем, что их читатели имеют право знать всё о публичных фигурах. 9. Определенные факты из частной жизни публичных, и, в частности, политических деятелей, конечно же, могут представлять интерес для граждан и, следовательно, читатели, которые также являются и избирателями, имеют право быть в курсе о такого рода фактах. 10. Таким образом, необходимо найти способ уравновесить два фундаментальных права, которые оба гарантируются Европейской конвенцией по правам человека: право на защиту частной жизни и право на свободу выражения.».

Окрім того, п.79, 89, 90, 91 РІШЕНЯ містить таке:

- «Суд также неоднократно подчеркивал важную роль, которую играет пресса в демократическом обществе. Хотя пресса и не должна преступать определенных границ, касающихся, в частности, защиты репутации и прав других лиц, ее долг состоит в том, чтобы сообщать, в соответствии со своими обязанностями и ответственностью, информацию и идеи по всем вопросам, представляющим общественный интерес. Не только пресса обязана распространять такую информацию и идеи; общественность также имеет право на их получение. Если бы дело обстояло иначе, пресса не могла бы играть свою жизненно важную роль «сторожевого пса»»;

- при установлении равновесия между правом на свободу выражения мнения и правом на уважение частной жизни используется ряд критериев, сформулированных в прецедентном праве;

- Определение того, что является предметом всеобщего интереса, зависит от обстоятельств дела.

- Роль или функции заинтересованного лица и характер деятельности, которые являются темой публикации и/или фотографий, являются еще одним важным критерием, связанным с предыдущим. В этой связи должно быть сделано различие между частными лицами и лицами, действовавшими в публичном контексте в качестве политических или общественных деятелей. Соответственно, в то время как частное лицо, неизвестное общественности, может требовать особой защиты своего права на частную жизнь, это не относится к общественным деятелям (см. Minelli v. Switzerland (dec.), no. 14991/02, 14 June 2005, и Petrenco, упомянутое выше, § 55). Принципиальное различие должно быть сделано между фактами публикации, способными внести вклад в дискуссию в демократическом обществе, связанной, например, с политиками при исполнении ими служебных обязанностей, и сведениями о частной жизни лица, не исполняющего такие обязанности (см. Von Hannover, упомянутое выше, § 63, и Standard Verlags GmbH, упомянутое выше, § 47). В то время как в первом случае пресса осуществляет свою роль «сторожевого пса» в демократическом обществе, распространение информации и идей по вопросам, представляющим общественный интерес, представляется менее важным во втором случае. Аналогичным образом, хотя в некоторых особых обстоятельствах право общества на получение информации может распространяться даже на аспекты частной жизни общественных деятелей, особенно если дело касается политиков, это неверно в случаях, когда опубликованные фотографии и сопутствующие им комментарии касаются исключительно подробностей частной жизни лица (даже если заинтересованное лицо достаточно хорошо известно общественности) и направлены только на удовлетворение любопытства определенной читательской аудитории в этом отношении (см. Von Hannover, упомянутое выше, § 65, с дальнейшими ссылками, и Standard Verlags GmbH, упомянутое выше, § 53; см. также пункт 8 Резолюции Парламентской Ассамблеи, пункт 51 выше). В последнем случае, свобода выражения мнения требует более узкой интерпретации (см. Von Hannover, упомянутое выше, § 66; Hachette Filipacchi Associes (ICI PARIS), упомянутое выше, § 40; и MGN Limited, упомянутое выше, § 143).

Отже враховуючи вищенаведене, зміст Запиту, доводи позивача, які обумовлюють обґрунтованість позову, зокрема завданнями преси «як сторожового пса» та суспільного інтересу, суд відхиляє, оскільки: 1) обставини суспільного інтересу, встановлені ст. 29 ЗУ «Про інформацію» відсутні; 2) запитувані відомості не стосуються діяльності Міністра, виконання ним посадових або службових обов'язків; 3) згода третіх осіб про надання інформації про них відсутня.

Додатково суд відмітить, що надані судові рішення ЄСПЛ є індивідуальні до кожної справи, яка ним розглянута, а тому доводи позивача, оформлені фактичним «вириванням» позицій суду по конкретній справі, обставини якої не співпадають з цією (яка розглядається адміністративним судом), є некоректним та не обґрунтованим.

Покликання позивача на постану ВАСУ від 14 січня 2015 року (справа К/800/13813/14) суд не приймає, оскільки у вказаній справі розглянуто питання ненадання публічної інформації, надання якої (копії декларацій про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру Рівненського міського голови та його заступників) прямо встановлено законом.

Таким чином, оскільки відмова в наданні інформації згідно Запиту є обґрунтованою та правомірною, то підстави для зобов'язання надати таку інформацію відсутні.

Також, суд погодиться з твердженнями представника відповідача про те, що оскаржувана інформація не може розглядатися як публічна, оскільки вона не відповідає змісту ст. 1 Закону та стосується фактично третіх осіб і не є такою, що може бути створена відповідачем з огляду на зміст Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України (Затверджено Указом Президента України від 23 квітня 2011 року N 500/2011) та, з огляду на це, знаходитися у володінні. Вказане (в частині засад правового порядку в державі) відповідає положенням статті 19 Конституції України.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами в силу положень частини 2 статті 71 КАС України спростовано покликання позивача і доведено відповідність оскаржуваних рішень, дій вимогам ч.3. ст..2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати позивача не відшкодовуються.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Головуючий Суддя О.В. Кротюк

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03.04.2015.