Справа № 813/766/15
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2015 року № 813/766/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Бегей О.Р.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Буляка І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправними дій та зобов'язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівського державного університету внутрішніх справ, в котрому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд визнати протиправними дії Львівського державного університету внутрішніх справ щодо відмови у розгляді звернення від 27.01.2015 року та зобов'язати Львівський державний університет внутрішніх справ всебічно, повно та об'єктивно розглянути звернення ОСОБА_1 від 27.01.2015 року, надавши письмову обґрунтовану та мотивовану відповідь на кожне окреме питання поставлене у зверненні, в термін не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовує, тим що відповідач безпідставно відмовив у розгляді її скарги, покликавшись, що така повинна розглядатись в порядку, передбаченому не Законом України «Про звернення громадян», а в порядку, що передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації» на платній основі, долучивши до оскаржуваної відповіді квитанцію на суму 81307,40 грн. Позивач наголошує, що вона вправі була звернутись до відповідача із скаргою в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» та відповідач відповідно зобов'язаний був до цього закону її скаргу розглянути. З наведених причин просить позов задовольнити повністю.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, які наведені у адміністративному позові, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення на позов, в котрих зазначає, що скарга позивача по суті не розглядалась, а така була залишена без розгляду на підставі ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», зважаючи на повторний зміст її звернення. Також пояснив, що жодної квитанції про сплату коштів за розгляд оскаржуваної відповіді не надавав позивачу, така була надана як додаток до попередньої відповіді на звернення позивача. Враховуючи зазначене просить про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши долучені до справи докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Суд встановив, що позивач 27.01.2015 року звернулася до Львівського державного університету внутрішніх справ зі скаргою щодо порушення умов контракту про підготовку здобувача та фінансово-господарських зловживань.

30.01.2015 року дана скарга була отримана відповідачем та зареєстрована за вхідним № М-10.

09.02.2015 року за наслідками розгляду скарги позивача від 27.01.2015 року, відповідач листом №8/295 надав позивачу відповідь про те, що з огляду на попередні звернення, претензії та скарги позивача вх. №№ М-272 від 11.11.2014 року; М-273 від 18.11.2014 року; 280-М від 02.12.2014 року; 384-М від 09.12.2014 року; 288-М від 15.12.2014 року; 281-М від 09.12.2014 року; 385-М від 09.12.2014 року; М-295 від 23.12.2014 року; В-3 від 19.01.2015 року; М-8 від 28.01.2015 року, дана скарга є повторним зверненням, котре відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» розгляду не підлягає. Разом з тим, відповідач зазначив, що на питання, котрі позивач порушив у скарзі вперше, буде надано додаткову відповідь.

12.02.2015 року за наслідками розгляду скарги позивача від 27.01.2015 року, відповідач листом №8/336 надав позивачу відповідь про те, що з огляду на попередні звернення, претензії та скарги позивача вх. №№ М-272 від 11.11.2014 року; М-273 від 18.11.2014 року; 280-М від 02.12.2014 року; 384-М від 09.12.2014 року; 288-М від 15.12.2014 року; 281-М від 09.12.2014 року; 385-М від 09.12.2014 року; М-295 від 23.12.2014 року; В-3 від 19.01.2015 року; М-8 від 28.01.2015 року, дана скарга є повторним зверненням, котре відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» розгляду не підлягає. Також як вбачається в оскаржуваній відповіді відповідач зазначив, що питання, котрі позивач порушив у скарзі вперше, є проханням про надання публічної інформації, тому такі питання слід оформляти в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Позивач не погодившись з отриманою відповіддю від 12.02.2015 року № 8/336 звернулась з означеним позовом до суду.

Згідно Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ст. 1 Закону).

Звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (ст. 5 Закону).

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи (ст. 19 Закону).

Як вбачається зі змісту даної скарги від 27.01.2015 року, позивач скаржилась на зловживання службових осіб університету, з причин, як на її думку, незаконного привласнення коштів без фактичного надання послуг передбачених контрактом, вказувала на зловживання у фінансово-господарській діяльності, та у зв'язку з цим позивач у скарзі вимагала провести всебічну та повну перевірку за наведеними нею у скарзі обставинами. Просила провести дослідження бухгалтерських документів, що стосуються сплачених нею коштів за контрактом від 25.09.2012 року №439 «Про підготовку здобувача за спеціальністю ВАК 12.00.01 теорія та історія держави і права; історія політичних і правових вчень». Також зі скарги позивача видно, що позивач клопотала про надання їй копій усіх бухгалтерських документів, що стосується виконання умов контракту від 25.09.2012 року №439, зокрема просила надати копії документів щодо фактичної суми надходжень коштів до Львівського державного університету внутрішніх справ від аспірантів денної та заочної форми навчання за період від 01.01.2012 року по 01.01.2015 року, просила про надання копій документів, що стосуються кошторисних витрат на підготовку здобувача освіти та економічне обґрунтування вартості таких послуг.

Судовим розглядом встановлено, що позивач не заперечує, що його скарга від 27.01.2015 року викладена таким чином, що вона частково зачіпала питання, що піднімались у попередніх її зверненнях, однак вважає, що така водночас містила питання порушені вперше, зазначене також вказує у своїй відповіді на скаргу сам відповідач, а основне позивач вважає, що повторність звернення виключається згідно Закону України "Про звернення громадян" за умови вирішення по суті попередніх звернень, проте позивач твердить, що їй не надано відповідей по суті, зокрема й відповіді на перше зазначене в оскаржуваній відповіді звернення М-272 від 11.11.2014 року, а також твердить про відмінність між скаргами від 27.01.2015 року та скаргою М-272 від 11.11.2014 року.

Як передбачено п. 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено ст. 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

З відповіді від 12.02.2015 року №8/336 вбачається, що відповідач залишив скаргу позивача без розгляду з огляду на повторність звернень позивача за вх. №№ М-272 від 11.11.2014 року; М-273 від 18.11.2014 року; 280-М від 02.12.2014 року; 384-М від 09.12.2014 року; 288-М від 15.12.2014 року; 281-М від 09.12.2014 року; 385-М від 09.12.2014 року; М-295 від 23.12.2014 року; В-3 від 19.01.2015 року; М-8 від 28.01.2015 року.

В той час як вбачається з матеріалів справи, то такими не стверджується, а відповідачем не надано доказів на підтвердження факту надання відповіді позивачу по суті розгляду його першого, як це свідчить відповідь від 12.02.2015 року, звернення і котре відповідно, на думку позивача, включило ознаку повторності, а саме в матеріалах справи не міститься відповідь по суті розгляду скарги позивача М-272 від 11.11.2014 року.

Твердження відповідача, що оскільки скарга М-272 від 11.11.2014 року була аналогічною за змістом скарги М-263 від 23.10.2014 року, а на підставі розгляду останньої було проведено службове розслідування стосовно неправомірних, на думку позивача, дій наукового керівника позивача підполковника ОСОБА_3, і про результат проведення котрого позивачу надано відповідь від 20.11.2014 року №10/2745, судом відхиляються, оскільки таке розслідування проводилось щодо конкретної особи, а саме - наукового керівника позивача підполковника ОСОБА_3 щодо невиконання начебто ним своїх функціональних обов'язків, натомість ж скарга позивача, що є предметом розгляду у даній справі, стосується зловживань службових осіб університету, з приводу, на думку позивача, незаконного привласнення коштів без фактичного надання послуг передбачених контрактом, а також фінансово-господарської діяльності відповідача загалом, що за даних умов, на переконання суду, виключається ознака повторності звернення позивача.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з частиною 3 статті 2 КАС України, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн (пункт 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 року № 2).

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.

А відтак, зважаючи на приписи норми ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», під котру не підпадають обставини даної справи, адже повторність звернення виключається, оскільки позивачу як не було надано відповіді по суті розгляду його скарги М-272 від 11.11.2014 року, а що основне така перша скарга, що зазначена відповідачем як повторна не є аналогічною скарзі, що є предметом розгляду у справі, так як скарга М-272 від 11.11.2014 року стосувалась конкретно діяльності наукового керівника позивача, в той час як скарга від 27.01.2015 року охоплює неправомірну, на думку позивача, діяльність самого ж відповідача в цілому, а відтак такі звернення є відмінними та різняться між собою.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем була надана позивачу відповідь від 26.01.2015 року № 10/158, однак із змісту такої не вбачається, на яке із звернень позивача така відповідь надана, більше того, із змісту самої відповіді можна дійти висновку, що питання, які порушені позивачем у її скарзі від 27.01.2015 року і відповідь відповідача від 26.01.2015 року № 10/158 не є спорідненими.

Щодо покликань відповідача в оскаржуваній відповіді на те, що питання, які були порушені позивачем вперше, є проханнями щодо надання публічної інформації, тому відповідачу відповідно слід оформити даний запит в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», то суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Тобто, Закон не визначає запит як окремий документ, натомість розглядає його як набір даних для отримання публічної інформації у відповідь.

Закон України «Про звернення громадян» визначає звернення громадян як викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Законодавство України не забороняє поєднувати в одному листі запит на інформацію та звернення. Відповідно, кожен із згаданих законів зобов'язує розглянути і запит, і звернення, застосовуючи різні процедури.

Щодо позовної вимоги визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у розгляді звернення позивача від 27.01.2015 року, то у задоволенні такої вимоги суд відмовляє з огляду на фактичні обставини справи, адже фактично відповідач прийняв до розгляду скаргу позивача, не лишив її поза увагою, а за наслідками розгляду/вивченням такої залишив таку без розгляду з помилкових, як уже встановлено судом, міркувань повторності такої.

Суд не може обійти увагою той факт, що позивач в обґрунтування позовних вимог у своєму позові зазначила, що відповідач до оскарженої відповіді долучив виставлений рахунок на суму 81 307,40 грн, як оплата, що слугує передумовою розгляду її скарги від 27.01.2015 року в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», однак дана обставина спростовується тим, що з оскарженої відповіді від 12.02.2015 року №8/336 вбачається, що відповідь не містить перелічених додатків, котрі б надсилались разом з нею, а така квитанція/рахунок отримана позивачем, як це вбачається з матеріалів справи, разом з відповіддю від 11.02.2015 року №8/329, що надавалась на запити позивача за вх. №№ 35-ЗІ від 23.01.2015 року та №31-ЗІ від 21.01.2015 року, та котра не є предметом оскарження у даній справі.

Як пояснив представник відповідача, квитанція надіслана була разом з відповіддю від 11.02.2015 року №8/329, на запити позивача за вх. №№ 35-ЗІ від 23.01.2015 року та №31-ЗІ від 21.01.2015 року, з тих причин, що позивач просила в даних зверненнях виготовлення копій документів обсягом понад 10 сторінок, а відповідно до ст. 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у разі, якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Відтак судом відхиляється дана квитанція/рахунок як не належний доказ у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

А суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 162 КАС України. Відповідно до пункту 2 частини другої цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про зобов'язання відповідача повторно розглянути скаргу позивача та надати повну та обґрунтовану відповідь у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян», в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Судові витрати відповідно до ст. 94 КАС України слід стягнути на користь позивача з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Львівський державний університет внутрішніх справ повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 27.01.2015 року та надати повну та обґрунтовану відповідь у строк, визначений Законом України "Про звернення громадян".

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (79018, АДРЕСА_1) судові витрати в розмірі 73,08 грн (сімдесят три грн. 08 коп).

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано 30.03.2015 року.

Суддя Сидор Н.Т.