Справа № 826/1852/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 березня 2015 року № 826/1852/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлення - рішення від 05 вересня 2014 року № та №.

В обґрунтування позовних вимог, ФОП ОСОБА_1 зазначає про помилковість висновку податкового органу щодо не здійснення позивачем оприбуткування всієї суми готівки, отриманої внаслідок здійснення господарської діяльності, що і зумовило застосування штрафних санкцій на підставі пункту 1 указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», пунктів 4, 6 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з огляду на нарахування штрафних санкцій внаслідок встановлення під час перевірки позивача порушення останнім вимог пунктів, 9, 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13січня 2005 року за №40/10320.

Суд, з огляду на надходження клопотань від представників сторін про розгляд справи в порядку письмового провадження, керуючись приписами частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З 30 липня 2014 року по 12 серпня 2014 року, на підставі наказу від 29 липня 2014 року №884 та статті 77 та пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, статті 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» посадовою особою відповідача було проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, правильність нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт від 15 серпня 2014 року №4121/26-56-17-01-04/НОМЕР_1 (далі по тексту - Акт №4121).

Так, під час контрольного заходу посадовою особою податкового органу, зокрема, виявлено несвоєчасний друк Z-звітів та несвоєчасне оприбуткування готівкових коштів на підставі зазначених Z-звітів.

Викладене стало підставою для встановлення порушення суб'єктом господарської діяльності пунктів 9, 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13січня 2005 року за №40/10320.

Не погоджуючись з висновками Акту №4121, 26 серпня 2014 року позивачем подано заперечення на акт перевірки, за результатами розгляду яких листом від 02 вересня 2014 року №6077/Б/26-56-17-61 відповідач висновки акту залишив без змін.

На підставі Акту перевірки №4121/26-56-17-01-04/НОМЕР_1 від 15 вересня 2014 року та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, 05 вересня 2014 року податковим органом винесено податкові повідомлення - рішення (форми «С»):

№ , яким за порушення пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року згідно з пунктом 1 указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» на позивача накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 155705,35 грн.;

№, яким за порушення пунктів 9, 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» згідно з пунктами 4, 6 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» на позивача накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 3825,00 грн.

Не погоджуючись з правомірністю зазначених рішень, ФОП ОСОБА_1 звернулась зі скаргами до Головного управління Міндоходів у м. Києві.

Рішенням про результати розгляду первинної скарги Головного управління Міндоходів у м. Києві від 13 листопада 2014 року №28/Б/26-15-10-08 скарги залишені без задоволення, а податкові повідомлення - рішення від 05 вересня 2014 року № та № без змін.

26 листопада 2014 року позивач подавала скаргу на зазначені податкові повідомлення рішення до Державної фіскальної служби України.

На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України посадовою особою відповідача на підставі наказу №13 від 12 січня 2015 року було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, та питань, що стали предметом оскарження, за результатами якої складено акт від 19 січня 2015 року №93/26-56-17-01-04-НОМЕР_1 (далі по тексту - Акт №93).

За результатами вивчення скарги позивача, актів №4121 та №93 рішенням про результати розгляду скарги ДФС України від 21 січня 2015 року №398/Б/99-99-10-01-02-25 податкові повідомлення рішення від 05 вересня 2014 року № та № залишені без змін.

Не погоджуючись з позицією податкового органу щодо порушення вимог законодавства України, що регулює оприбуткування готівки та питання обліку готівки, отриманої внаслідок здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 звернулась з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку зазначеному рішенню, суд приходить до наступного.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг для усіх суб'єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі визначені положеннями Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 року №265/95-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 06.07.1995 року №265/95-ВР).

Пунктами 9 та 11 статті 3 названого Закону закріплено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані:

щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій;

проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій з використанням режиму попереднього програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

Відповідальність за порушення вимог цього Закону передбачена у статті 17.

Так, за порушення вимог цього Закону до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах:

у разі невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку або його не зберігання - двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

у разі проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій без використання режиму попереднього програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості - п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи те, що ані в адміністративному позові, ані під час розгляду справи позивач не заперечує факт проведення нею розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій без використання режиму попереднього програмування найменування, суд приходить до висновку про правомірність застосування штрафних санкцій на підставі пункту 6 статті 17 Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР у сумі 85 грн.

Однак, суд не може погодитись з правомірністю застосування до позивача штрафних санкцій за порушення вимог пункту 9 статті 3 у розмірі 3740,00 грн., тобто з кожний випадок не проведення щоденного друку фіскального звітного чеку з огляду на таке.

Аналіз змісту норм пункту 9 статті 3 та пункту 4 статті 17 Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР дає підстави для висновку, що зазначена фінансова санкція встановлена за порушення суб'єктами підприємницької діяльності вимоги Закону щоденно друкувати фіскальний звітний чек та зберігати його в книзі обліку розрахункових операцій.

Не виконуючи протягом певного періоду обов'язок щодня друкувати фіскальний звітний чек, суб'єкт підприємницької діяльності вчиняє продовжуване порушення, а не зберігаючи цей чек у книзі обліку розрахункових операцій - триваюче.

Враховуючи, що згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, за дії (бездіяльність), які у своїй сукупності складають єдине продовжуване чи триваюче правопорушення, можливо притягнути до відповідальності лише один раз.

Отже, за вчинення порушень, про які йдеться у пункті 4 статті 17 Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР, податковий орган може застосувати лише одну фінансову санкцію у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від кількості виявлених під час перевірки суб'єкта підприємницької діяльності, який здійснює розрахункові операції за товари (послуги), випадків невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку та/або його незберігання в книзі обліку розрахункових операцій.

За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставне застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій податковим повідомленням - рішенням від 05 вересня 2014 року №1 у сумі 3400,00 грн., а тому у відповідній частині назване рішення підлягає скасуванню.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного суду України, висловленою у постановах від 16 квітня 2013 року у справі №21-89а13, від 4 червня 2013 року у справі №21-155а13, від 17 грудня 2013 року у справі №21-442а13, які, в силу приписів частини 1 статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковими для застосування.

Перевіряючи правомірність винесення відповідачем податкового повідомлення - рішення №, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 6 статті 33 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999р. № 679-XIV, з наступними змінами та доповненнями, визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій віднесено до повноважень Національного банку України.

На реалізацію таких повноважень 15 грудня 2004 року постановою Національного банку України №637, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №40/10320, затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (далі по тексту - Положення №637).

Відповідно до преамбули названого Положення, воно визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою.

У пункті 1.2 Положення №637 закріплено визначення термінів, які використовуються у ньому. Так, під книгами обліку слід розуміти касову книгу, книгу обліку доходів і витрат, книгу обліку виданих та прийнятих старшим касиром грошей або книгу обліку розрахункових операцій.

Крім того, касова книга це документ установленої форми, що застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі, а книга обліку розрахункових операцій (далі по тексту - КОРО) - прошнурована і належним чином зареєстрована в органах державної податкової служби України книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг).

Пунктом 2.1. Положення №637 закріплено, що підприємства (підприємці), які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, пріоритетно в безготівковій формі, а також у готівковій формі (з дотриманням чинних обмежень) у порядку, установленому законодавством України.

Підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів.

Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

Пунктом 2.6. Положення №637 також закріплено, що уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Аналізуючи наведені приписи пункту 2.6 Положення №637, суд приходить до висновку, що ним передбачено два механізми оприбуткування готівки залежно від способу фіксації її надходження в касу: прибуткові касові ордери або фіскальні звітні чеки (РК).

Отже, у разі проведення готівкових розрахунків з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 Положення №637, оприбуткуванням готівки є сукупність таких дій: фіксація повної суми фактичних надходжень готівки у касових ордерах та відображення на їх підставі готівки у касовій книзі. У випадку проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО оприбуткуванням готівки є своєчасне (у день надходження готівкових коштів) відображення повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках РРО (даних РК) та здійснення обліку зазначених готівкових коштів у КОРО.

Невиконання будь-якої з цих дій є порушенням порядку оприбуткування готівки, за яке встановлена відповідальність абзацом 3 статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995р. № 436/95 (далі по тексту - Указ №436/95).

Тим часом наведені вище положення нормативно-правових актів передбачають особливості роботи РРО, які мають забезпечувати друкування таких звітів за кожний робочий день.

За змістом пункту 2 Вимог щодо реалізації фіскальних функцій реєстраторами розрахункових операцій для різних сфер застосування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2002 року № 199 (далі - Вимоги), зміна - період роботи реєстратора від реєстрації першої розрахункової операції після виконання Z-звіту до виконання наступного Z-звіту; Z-звіт - це денний звіт з обнуленням інформації в оперативній пам'яті та занесенням її до фіскальної пам'яті РРО.

Відповідно до пункту 7 названих Вимог усі режими роботи РРО повинні блокуватися, зокрема, у разі перевищення максимальної тривалості зміни.

У додатку до Вимог зазначено, що максимальна тривалість зміни не повинна перевищувати 24 години.

Таким чином, аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскільки календарний день (доба) налічує 24 години, тобто день триває з 0 годин 00 хвилин до 24 годин 00 хвилин, при щоденній роботі з РРО Z-звіт необхідно виконувати щодня по закінченні робочої зміни, але не пізніше 24 години цього дня.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та підтверджується наданими позивачем корпіями Z-звіт з КОРО №/4, №/5 та №, позивачем не здійснювався щоденний друк Z-звітів, так: звіт за 05 січня 2012 року роздрукований 06 січня 2012 року, за 05 лютого 2012 року - 06 лютого 2012 року, за 28 березня 2012 року - 29 березня 2012 року, за 28 червня 2012 року - 29 червня 2012 року, за 18 серпня 2012 року - 19 серпня 2012 року, за 21 вересня 2012 року - 22 вересня 2012 року, за 09 листопада 2012 року - 10 листопада 2012 року, за 10 серпня 2013 року - 11 серпня 2013 року, за 07 жовтня 2013 року - 08 жовтня 2013 року, за 20 листопада 2013 року - 21 листопада 2013 року, за 31 березня 2012 року - 01 квітня 2012 року, загалом на 23980,46 грн.

Крім того, у порушення наведених правових норм позивачем не проведено запис у КОРО щодо оприбуткування коштів згідно Z-звітів за 31 травня 2013 року, 25 та 26 березня 2012 року на суму 7160,61 грн.

Отже відповідачем правомірно визначено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 155705,35 грн.

Посилання позивача на приписи статті 250 Господарського кодексу України, якими для застосування адміністративно-господарських санкцій визначено шестимісячний строк з дня виявлення порушення, але не пізніше як рік з дня порушення, суд до уваги не приймає, оскільки частиною 2 названої статті встановлено, що її дія не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги частково обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 05 вересня 2014 року № в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 3400 (три тисячі чотириста) грн.

3.Присудити з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 (сім) грн. 56 коп.

4. В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник