Справа № 810/741/15
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року 810/741/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області від 28.11.2014 № , від 28.11.2014 № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2014 № та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2014 № Ф- прийняті з порушенням норм матеріального права, є такими, що суперечить нормам чинного законодавства України та підлягають скасуванню.

В призначений день та час у судове засідання сторони не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Представник позивача та представник відповідача розгляд справи просили проводити в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У зв'язку з тим, що сторони розгляд справи просили проводити без їх участі, з огляду на це суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження на основі наявних в матеріалах справи доказів.

Представник позивача в наданому суду клопотанні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував з підстав, викладений у письмових запереченнях на адміністративний позов, у задоволення позовних вимог просив відмовити.

Всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4.

З матеріалів справи встановлено, що 12.11.2014 Тетіївською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було проведено перевірку позивача, за результатами якої складено Акт від 12.11.2014 № 405/173/НОМЕР_4 «Про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 за період з 01.01.2012 по 31.12.2013».

Перевіркою встановлено та в Акті перевірки зафіксовано наступні порушення вимог податкового законодавства:

- пункт 44.1 статті 44, пункт 138.2 статті 138, пункт 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за період, що перевірявся, на суму 10 848, 00 гривень;

- частина шоста статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за період, що перевірявся на суму 25 096, 13 гривень;

- підпункт 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України, в результаті чого за 2013 рік занижено податкові зобов'язання з плати за користування надрами для видобування корисних копалин у сумі 3 268, 70 гривень.

Позивачем були подані заперечення на Акт перевірки від 12.11.2014 № 405/173/НОМЕР_4, за результатами розгляду яких Тетіївська ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області відповіддю від 25.11.2014 № 474/Л/10-23-17-02-05 висновки Акта перевірки залишила без змін.

За результатами розгляду матеріалів перевірки Тетіївською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області прийнято:

податкове повідомлення-рішення від 28.11.2014 № по платежу за користування надрами для видобування корисних копалин місцевого значення на суму грошового зобов'язання за основним платежем - 3 268, 7 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями - 817, 17 гривень;

податкове повідомлення-рішення від 28.11.2014 № по платежу з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму грошового зобов'язання за основним платежем - 10 848, 00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями - 2 712, 00 гривень;

рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2014 № на суму штрафних санкцій в розмірі 1 254, 8 гривень;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2014 № Ф- на суму 25 096, 13 гривень.

Вищевказані рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку.

За результатами розгляду скарг на податкові повідомлення-рішення від 28.11.2014 № , від 28.11.2014 № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2014 № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2014 № Ф-, Рішеннями ГУ ДФС у Київській області про результати розгляду скарги від 14.01.2015 № 46/14/10-36-10-01-04/1392 та Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду повторної скарги від 05.02.2015 № 992/Л/99-99-10-01-03-14, податкові повідомлення-рішення від 28.11.2014 № , від 28.11.2014 № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2014 № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2014 № Ф- залишено без змін, а скарги позивача без задоволення.

Позивач, не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимогою про сплату боргу (недоїмки), звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд їх скасувати, що і є предметом даного позову.

З матеріалів справи вбачається, що в ході проведення перевірки позивача встановлено, що ФОП ОСОБА_1 протягом періоду з 01.01.2012 по 31.12.2013 здійснювала видобуток піску та його подальшу реалізацію, застосовуючи загальну систему оподаткування, обліку і звітності.

Перевіркою встановлено, що з 01.01.2012 по 31.12.2013 ФОП ОСОБА_1 використовувала працю 1 найманого працівника з неповним робочим днем, власного рухомого майна не має.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 (орендар) та ПП «Прилукихімснаб» (орендодавець), було укладено договір від 03.01.2012 № 03/01-12 оренди кар'єрної техніки з екіпажем (машиністом), згідно якого орендодавець зобов'язується передати орендарю в тимчасове володіння та користування кар'єрну техніку.

Крім того, позивачем було надано до позовної заяви додаткову угоду до договору оренди кар'єрної техніки з екіпажем (машиністом) № 03/01-12 від 17.01.2012, якою змінено пункт 1.1 даного договору, а саме: орендар забезпечує технічну експлуатацію (у тому числі: технічне обслуговування, заправлення паливно-мастильними матеріалами), інші умови договору залишено без змін.

Як встановлено з матеріалів справи, в ході перевірки бухгалтером ОСОБА_2 31.10.2014 було надано пояснення, в якому зазначено, що на протязі 2012-2013 років договір з ПП «Прилукихімснаб» додатково не переглядався.

Крім того, візуально суттєво відрізняються підписи орендаря з ініціалами ФОП ОСОБА_1 на договорі та додатковій угоді.

ФОП ОСОБА_1 для перевірки не було представлено в повному обсязі первинні документи, які підтверджують суми понесених витрат та відповідають сумі отриманого доходу у перевіряємому періоді.

Щодо визначення витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу, судом встановлено таке.

Перевіркою правильності визначення витрат, відображених у декларації про доходи, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу та документально підтверджених з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки, встановлено їх завищення в сумі 72 323, 00 гривень в частині віднесення до витрат:

придбаний та використаний бензин на автомобіль, що не використовувався згідно наданих до перевірки документів в господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 в сумі 20 040, 00 гривень, в тому числі за 2012 рік - 6 270, 00 гривень, 2013 рік - 13 770, 00 гривень;

придбане пальне (дизпаливо) та використане для заправлення орендованої спецтехніки (екскаватора, автогрейдера), яке згідно пункту 1.1 договору від

03.01.2012 № 03/01-12 має здійснюватись силами «Орендодавця» на загальну суму 51 220, 00 гривень, в тому числі 2012 рік - 51 220, 00 гривень;

придбані запасні частини для ремонту орендованої спецтехніки (екскаватора, автогрейдера), які згідно пункту 1.1 договору від 03.01.2012 № 03/01-12 мають здійснюватись силами «Орендодавця» на загальну суму 6 062, 05 гривень, в тому числі 2012 рік - 1 880, 4 гривень, 2013 рік - 4 181, 65 гривень;

послуги мобільного зв'язку, документального підтвердження використання в господарській діяльності яких, ФОП ОСОБА_1 до перевірки не надано на загальну суму 1 270, 96 гривень, в тому числі 2012 рік - 748, 56 гривень, 2013 рік - 522, 4 гривень.

Як вбачається з Акта перевірки позивача, ФОП ОСОБА_1 не надано первинних документів, а саме будь-якого документального підтвердження використання мобільного зв'язку та використання бензину при веденні підприємницької діяльності (обліку дзвінків із зазначенням цілей та їх тривалості тощо, подорожні листи, договорів оренди автомобіля). Таких документів не було надано і під час судового розгляду справи.

З наданої позивачем копії Книги обліку доходів і витрат не можливо встановити, зокрема, використання мобільного зв'язку та використання бензину при веденні підприємницької діяльності позивача. Також надані позивачем копії товарних чеків на підтвердження витрат позивача предметного зв'язку з розглядом даної справи не знайшли свого підтвердження з огляду на те, що зазначені товарні чеки підтверджують лише факт витрат на канцелярські вироби та інше, а не витрат щодо використання мобільного зв'язку та використання бензину. Також з даних копій товарних чеків не можливо встановити приналежність витрат саме до позивача у зв'язку з відсутністю інформації, що дані витрати на придбання зазначених товарів були здійснені саме позивачем, а не іншим суб'єктом.

Крім того суд зазначає, що в Книзі обліку доходів і витрат позивача в графі 4 (реквізити документа, що підтверджує понесені витрати) зазначені певні переліки документів, які позивачем суду надано не було на підтвердження своїх вимог, викладених у позовній заяві як на посилання протиправності винесених відповідачем рішень.

Податковий кодекс України встановлює обов'язок ведення обліку, пов'язаного з обчисленням і сплатою податків і зборів. Доходи та витрати платника податків повинні бути підтверджені первинними документами. Платник податків не може формувати облік, показники до податкової та митної звітності без підтверджувальних документів.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Первинний документ, це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є саме первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відносно визначення оподатковуваного доходу, суд виходить з такого.

Перевіркою правильності визначення оподатковуваного доходу (чистого доходу), відображеного в деклараціях про доходи та документами, які були надані під час перевірки за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, виявлені розбіжності між задекларованими сумами доходу та сумами, які зазначені в документах бухгалтерського обліку, що призвело до заниження суми чистого доходу на суму 72 323, 01 гривень.

Донарахування за результатами перевірки суми податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за перевіряємий період становить 10 848, 00 гривень.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Пунктом 177.1 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Не може бути зараховано до складу витрат з метою визначення чистого оподатковуваного доходу ті витрати, які безпосередньо не пов'язані з провадженням господарської діяльності (витрати на купівлю продуктів харчування для власного кінцевого споживання, утримання житлового приміщення, особисті телефонні переговори тощо).

Всі витрати, які беруться до уваги при визначенні чистого оподатковуваного доходу, мають бути документально підтверджені (підтверджені належним чином оформленими документами).

Обсяг загального оподатковуваного доходу та документально підтверджених витрат встановлюється за правилами згідно з положеннями Податкового кодексу України, Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положеннями (стандартів) бухгалтерського обліку, іншими нормативно-правовими актами.

Під «документально підтвердженими витратами» слід розуміти лише ті витрати, які підтверджені документально і понесені у зв'язку з провадженням господарської діяльності.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України передбачено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.

Таким чином суд дійшов висновку про правомірність застосування до позивача грошових зобов'язань за порушення пункту 44.1 статті 44, пункт 138.2 статті 138, пункт 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого ФОП ОСОБА_1 було занижено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за період, що перевірявся, на суму 10 848, 00 гривень, та, відповідно, з винесеним за виявлені порушення податковим повідомленням-рішенням від 28.11.2014 № по платежу з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму грошового зобов'язання за основним платежем - 10 848, 00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями - 2 712, 00 гривень.

Щодо правильності визначення та повноти нарахування збору за користування надрами, суд виходить з наступних встановлених обставин.

Згідно Спеціального дозволу на користування надрами № 5146 від 10.02.2010, виданого Міністерством охорони навколишнього природного середовища України, позивач має право на видобування піску Ратуського родовища Південної ділянки, придатного для застосування в якості компонента в'яжучого щільних силікатних бетонів та для благоустрою, рекультивації і планування, строком дії на 20 (двадцять років).

Відповідно до підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України, ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин установлюються у таких розмірах: сировини піщано-глинистої - 5 відсотків від вартості видобутих корисних копалин, але не менше ніж 1, 37 гривень за одиницю видобутих корисних копалин.

Перевіркою правильності визначення повноти нарахування збору за користування надрами встановлено, що в порушення приписів підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України, за даними розрахунку податкового зобов'язання з плати за користування надрами для видобування корисних копалин, ФОП ОСОБА_1 застосовано ставку плати за користування надрами для видобування корисних копалин (сировина піщано-глиниста) в абсолютних значеннях у розмірі 1, 37 гривень за одиницю видобутих корисних копалин, а не ставки плати за користування надрами, яка становить 5 відсотків від вартості видобутих корисних копалин, але не менше ніж 1, 37 гривень за одиницю видобутих корисних копалин, внаслідок чого занижено податкові зобов'язання за 2013 рік у сумі 3 268,7 0 гривень з плати за користування надрами для видобування корисних копалин.

Таким чином суд не може погодитися з твердженнями позивача щодо застосування ставки 1, 37 гривень, так як 5% від вартості видобутих корисних копалин становить 32 (вартість 1 піску) * 5% * 0, 7 (коригуючий коефіцієнт, який зазначено в пункті 10 статті 263 Податкового кодексу України) = 1, 12 гривень, з підстав не відповідності тверджень позивача вимогам підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України та фактичним обставинам справи. Будь-яких документально підтверджуючих доказів правомірності тверджень позивача щодо визначення застосування ставки 1, 37 гривень суду надано не було.

Донарахована за результатами перевірки плата за користування надрами для видобування корисних копалин за перевіряємий період становить - 3 268, 70 гривень.

Таким чином суд дійшов висновку про правомірність застосування до позивача грошових зобов'язань за порушення підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України, в результаті чого за 2013 рік занижено податкові зобов'язання з плати за користування надрами для видобування корисних копалин у сумі 3 268, 70 гривень, та, відповідно, з винесеним за виявлені порушення податковим повідомленням-рішенням від 28.11.2014 № по платежу за користування надрами для видобування корисних копалин місцевого значення на суму грошового зобов'язання за основним платежем - 3 268, 7 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями - 817, 17 гривень.

Щодо порушення позивачем вимог Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», суд виходить з наступних встановлених обставин.

Частиною восьмою статі 9 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом (частина одинадцята статті 9 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до частини шостою статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», нарахування єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється платниками, зазначеними у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на які єдиний внесок нарахований.

Перевіркою ведення обліку сум, на які нараховуються єдиний внесок, встановлено заниження чистого доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності в сумі 25 096, 13 гривень.

Відображення у звітності сум, на які нараховується та з яких утримується єдиний внесок встановлено, що перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок встановлено заниження чистого доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності в суму 25 096, 13 гривень.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування;

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначено наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 № 455 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.09.2013 за № 1622/24154 (далі - Інструкція № 455).

Відповідно до розділу III Інструкції № 455, базою для нарахування єдиного внеску є суми:

нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці»;

винагород фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

грошового забезпечення, оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності;

допомоги або компенсації відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Відповідно до пункту 7.2 Інструкції № 455, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за формою згідно з додатком 9.

Крім того, згідно з частиною десятою статті 25 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

В розумінні пункту 5 частини першої статті 4 та частини шостої статті 8 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», фізичні особи-підприємці, що застосовують загальну систему оподаткування та особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю (науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність) та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, сплачують єдиний внесок у розмірі 34,7 % із суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та суми доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб-підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) (частина перша статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Таким чином суд дійшов висновку про правомірність застосування до позивача грошових зобов'язань за порушення частини шостої статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за період, що перевірявся на суму 25 096, 13 гривень, та, відповідно, з винесеною за виявлені порушення вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2014 № Ф- на суму 25 096, 13 гривень та рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2014 № на суму штрафних санкцій в розмірі 1 254, 8 гривень.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Під час розгляду справи представником позивача інших доказів до суду не надано, відомостей про наявність інших доказів, які могли б бути витребувані судом, сторонами не надавалося.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

У зв'язку з вищевикладеним суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, не можуть бути підставами для скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки), а тому задоволенню не підлягають.

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 71 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Доказів понесення таких витрат суду не надано.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

За подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати (частина друга статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Із матеріалів справи вбачається, що розмір майнових вимог, заявлених позивачем, в сукупності становить 43 996, 8 гривень та, відповідно, 2 відсотки від них дорівнюють сумі у розмірі 879, 93 гривень, а в розумінні частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» це менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 1 218 гривень.

Так, 1,5 розміру мінімальної заробітної плати складає 1 827, 00 гривень.

Позивачем було сплачено 10% від 1 827, 00 гривень, як це передбачено частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи наведене та ту обставину, що відповідно до квитанції № 119/158 від 19.02.2015 позивачем сплачено 182, 70 гривень, суд дійшов висновку, що решта суми судового збору у розмірі 1 644, 30 гривень підлягає стягненню з позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 122, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн. 30 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.