Справа № 817/3708/14
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Справа №817/3708/14

19 лютого 2015 р.м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Лютко М.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник Кузьмич Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання щодо звернення в порядку ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду України у зв'язку з розглядом адміністративної справи за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Міндоходів у Рівненській області
про визнання незаконним звільнення, скасування наказу та зобов`язання виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання незаконним звільнення; скасування наказу №71-о від 24.10.2014 "По особовому складу податкової міліції"; зобов'язання виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 25.02.2010 по 01.11.2012 перебував на посаді заступника начальника податкової міліції ДПА в Рівненській області; з 01.11.2012 по 08.11.2012 зарахований в розпорядження ДПС у Рівненській області; з 08.11.2012 по 06.02.2013 був виконуючим обов'язки завідувача сектору боротьби з фінансовим банкрутством та організації оперативних заходів із скороченням податкового боргу УПМ ДПС в Рівненській області; з 06.02.2013 по 01.07.2013 перебував на посаді завідувача сектору з фінансовим банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу УПМ ДПС в Рівненській області; з 02.07.2013 по час звільнення перебував на посаді виконуючого обов'язки начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Рівненській області.

Вказує, що на підставі п.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" №1682-VІІ від 16.09.2014 (далі - Закон №1682-VІІ) та п.62 пп. "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114, наказом Головного управління Міндоходів у Рівненській області №71-о від 24.10.2014 "По особовому складу податкової міліції", з метою забезпечення виконання вимог Закону №1682-VІІ, підполковника податкової міліції ОСОБА_1, виконуючого обов'язки начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Рівненській області, звільнено з органів податкової міліції у запас Збройних Сил України, з 24.10.2014. Підставою для його звільнення є перебування на момент звільнення на посаді, яка підпадає під перелік посад, щодо яких здійснюється очищення влади у вигляді звільнення з посади та заборони обіймати посади протягом десяти років.

Позивач звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.1 Закону №1682-VІІ, протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону

Крім того, згідно з п.8 ч.1 ст.3 Закону №1682-VІІ заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Положеннями п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VІІ встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Позивач вказує на порушення його конституційних прав і свобод у зв'язку з прийняттям оскаржуваного наказу, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про центральні органи виконавчої влади" визначено систему центральних та територіальних органів виконавчої влади.

Так, статтею 21 цього Закону визначено, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади створюються у випадках, коли їх створення передбачено положенням про центральний орган виконавчої влади, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади можуть утворюватися в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи (у разі їх утворення).

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади діють на підставі положень, що затверджуються керівником центрального органу виконавчої влади.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи.

Керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади».

Перелік органів виконавчої влади наведений в Указі Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади". У вказаному переліку органи податкової міліції відсутні.

Враховуючи викладене, позивач зазначає, що в системі органів виконавчої влади України відсутні територіальні органи податкової міліції, оскільки:

- створення територіальних (регіональних) органів податкової міліції (а не структурних підрозділів податкової міліції як складових контролюючих органів) не було передбачено положеннями про ДПА, ДПС, Міндоходів України,

- положення про підрозділи податкової міліції в областях не затверджувалися керівником ДПА, ДПС, Міндоходів України,

- підрозділи податкової міліції в областях не набували статусу юридичної особи (ні в ДПА, ні в ДПС, ні в Міндоходів України).

Таким чином, позивач вважає, що положення абзацу 8 частини 1 статті 3 та абзацу 4 частини 2 статті 3 Закону №1682-VІІ, не поширюються на посадових осіб підрозділів податкової міліції у областях.

В позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до частини першої статті 348 Податкового кодексу України податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Таким чином підрозділи податкової міліції відповідно до чинного законодавства не є самостійними органами, а лише структурними підрозділами, які діють у складі контролюючих органів.

Відповідно до частини першої статті 349 Податкового кодексу України до складу податкової міліції належать:

- головні управління (управління, відділи, відділення, сектори) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику;

- управління (відділи, відділення, сектори) податкової міліції відповідних державних податкових служб в Автономній Республіці Крим, областях, округах (на два і більше регіони), містах Києві та Севастополі.

Таким чином, Податковий кодекс України не дає визначення поняття "орган податкової міліції", а перераховує підрозділи: управління, відділи, відділення, сектори податкової міліції, які діють у складі контролюючих органів.

Аналогічне визначення податкової міліції дано в Законі України "Про державну податкову службу в Україні", який був чинним до 2012 року.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що посади, які він обіймав, не належать до посад, передбачених Законом №1682-VІІ, та перебування на яких протягом визначеного періоду має наслідком звільнення.

Окрім того вказує, що підрозділи податкової міліції України не належать до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, у зв'язку з чим, не підпадають під визначення очищення влади (люстрації), зазначеного у ст.1 Закону №1682-VІІ.

Зазначає, що правовідносини, пов'язані з проходженням служби особами начальницького складу податкової міліції, регламентуються спеціальним законодавством про ці органи, зокрема Податковим кодексом України, Постановою Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року № 1716 "Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Згідно зі ст.353 Податкового кодексу України особи начальницького складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року № 1716 встановлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.

Відповідно до пункту 64 Положення № 114 співробітники податкової міліції звільняються у запас Збройних Сил України з наступних підстав:

а) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років;

б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії;

в) через обмежений стан здоров'я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв'язку з відсутністю відповідних вакантних посад;

г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі;

д) через службову невідповідність;

є) за порушення дисципліни;

ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків;

з) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації);

и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

і) у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку;

ї) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, позивач вважає, що його звільнення є незаконним та заподіяло шкоду його конституційним правам, зокрема, праву на працю.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожний має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Стаття 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64 Конституції України).

Статтею 21 Конституції України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач вказує, що Законом №1682-VII передбачено, що люстрація ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист. Однак, його фактично звільнили з посади не за порушення тих чи інших вимог Закону №1682-VII, а за лише перебування на посаді, чим порушені наведені конституційні приписи та гарантії, а також принципи проведення люстрації.

Позивач зазначає, що його звільнення без зазначення підстав та доведеності конкретних фактів вчинених правопорушень призвело до порушення конституційних принципів рівності громадян перед законом та індивідуального характеру юридичної відповідальності, порушило його Конституційні права на працю і доступ до державної служби.

Відповідно до статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Позивач вказує, що у даному випадку підлягають застосуванню саме норми Конституції України, які мають вищу юридичну силу порівняно з приписами Закону №1682-VII. Зазначає, що норми Закону №1682-VII не можуть бути підставою для його звільнення із займаної посади та податкової міліції.

Наведені обставини дають підстави для виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України.

Відповідно до частини п'ятої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до статті 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

16.02.2015 позивачем подано клопотання про звернення суду до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади". Одночасно позивач заявив клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п.4 ч.2 ст.156 КАС України.

Представник відповідача відніс вирішення поданого клопотання на розсуд суду.

Дослідивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, які беруть участь у справі, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про відповідність в контексті доводів позивача окремих положень Закону України "Про очищення влади" наведеним вище положенням Конституції України, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України.

Керуючись ч.5 ст.9, ч.4 ст.160 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Звернутись до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII, а саме:

пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України.

Копію ухвали направити Верховному Суду України та сторонам у справі.

Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про звернення в порядку ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду України, окремо не оскаржується.

Суддя Дорошенко Н.О.