Справа № 2а/0570/1494/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року м. Київ К/9991/38046/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Стародуба О.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Микитинської виправної колонії Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області (№ 87) про стягнення коштів, за касаційною скаргою Микитинської виправної колонії Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області (№ 87) на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до Микитинської виправної колонії Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області (№ 87) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов'язати відповідача виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (далі спірна допомога) у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що має право на одержання спірної допомоги за 8 повних календарних років служби, однак виплата такої здійснена відповідачем не у повному обсязі, лише за 1 календарний рік служби, тобто з порушенням його прав, а тому ОСОБА_5 просив задовольнити позов.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року, позов задоволено, визнано неправомірними дії та зобов'язано відповідача здійснити позивачу виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 7 років вислуги у календарному обчисленні.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що відповідач, відмовляючи у виплаті спірної допомоги діяв всупереч вимог законодавства, чим порушив права позивача.

Судами встановлено, що позивач з 3 лютого 2003 року по 18 жовтня 2010 року проходив службу в органах внутрішніх справ та звільнений у запас Збройних Сил України за підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення) за власним бажанням.

В подальшому, у період з 8 листопада до 31 грудня 2011 року позивач проходив службу у Микитинській виправній колонії управління державного департаменту України з питань виконання покарань Донецької області № 87 та звільнений зі служби за підпунктом «б» пункту 64 Положення «через хворобу».

Вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 8 років 10 місяців і 8 днів, що не заперечується сторонами у справі.

При останньому звільненні зі служби позивачу виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби.

Не погодившись із розміром виплаченої допомоги позивач звернувся до відповідача з заявою в якій просив останнього здійснити йому виплату такої допомоги за 8 повних календарних років служби, однак у її задоволенні було відмовлено.

Так, у відповідності до частини 3 статті 23 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-ІV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2262-ХІІ (тут і далі по тексту в редакції спірного періоду) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналогічні положення містить і пункт 18.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 7 жовтня 2009 року № 222, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 листопада 2009 року за № 1040/17056.

В свою чергу, абзацами 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі постанова КМУ № 393) встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Разом з тим, згідно з частиною 6 статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Водночас, за приписами абзаців 5, 7 постанови КМУ № 393 зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям і особам рядового і начальницького складу, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Таким чином, для правильного вирішення справи судам необхідно було встановити, чи набув позивач право на отримання спірної грошової допомоги при попередньому звільненні.

Як правильно встановлено судами, позивач, при попередньому звільненні з органів внутрішніх справ не набув права на отримання спірної грошової допомоги і така йому не була виплачена.

За таких обставин, висновки судів про наявність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотримані норм процесуального права, оскільки позивач мав право на одержання спірної допомоги за 8 повних календарних років служби.

Враховуючи викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Микитинської виправної колонії Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області (№ 87) відхилити, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

О.П. Стародуб