Справа № 826/15891/13-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Бєлової Л.В.

Гром Л.М.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Міністерства юстиції України просила, визнати незаконними дії Міністерства юстиції України з невиплати позивачу заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з відпусткою; зобов'язати Міністерство юстиції України виплатити позивачу належну заробітну плату; зобов'язати Міністерство юстиції України виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати позивача; стягнути з Міністерства юстиції України на користь позивача 20 000 грн. завданої моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року позов в частині позовних вимог про зобов'язання Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_3 належну заробітну плату та зобов'язання Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_3 матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі її середньомісячної заробітної плати - залишено без розгляду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що судом порушено норми матеріального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 03 липня 2010 року ОСОБА_3 працює на посаді Директора департаменту Міністерства юстиції України.

04 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до Міністерства юстиції України із заявою про надання їй щорічної відпустки терміном 30 календарних днів з 09 вересня 2013 року, яку просила приєднати до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами.

Також, 04 вересня 2013 року позивачем подано до відповідача заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Наказом Міністерства юстиції України від 07 жовтня 2013 року №1608/6 позивачу, в порядку ст. 17 Закону України «Про відпуски», надано оплачувану відпустку, у зв'язку з вагітністю та пологами з 07 жовтня 2013 року по 09 лютого 2014 року.

На переконання позивача, оскільки відповідна заява на відпустку нею була подана 04 вересня 2013 року, то заробітна плата та матеріальна допомога мали бути нараховані та виплачені відповідачем не пізніше 06 вересня 2013 року, а отже відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо невиплати заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з відпусткою, позивач звернулась до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 35 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу. Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 17 Закону України «Про відпустки» передбачено, що на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю: 1) до пологів - 70 календарних днів; 2) після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів. Особам, які усиновили новонароджених дітей безпосередньо з пологового будинку, надається відпустка з дня усиновлення тривалістю 56 календарних днів (70 календарних днів - при усиновленні двох і більше дітей). У разі усиновлення дитини (дітей) обома батьками вказана відпустка надається одному з батьків на їх розсуд.

Відповідно до ст. 20 вищевказаного Закону, тривалість відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та в разі ускладнення пологів). Вона надається повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів. До відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за заявою жінки приєднати щорічну відпустку незалежно від тривалості її роботи в поточному робочому році. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ст. 21 Закону України «Про відпустки», заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Працівникам, які мають право на соціальні відпустки, передбачені статтями 17 і 18 цього Закону, виплачується державна допомога на умовах, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до п. 2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 395/2011, Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

В силу п. 9 Положення № 395/2011, Міністерство юстиції України у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 затверджено типові форми первинної облікової документації зі статистики праці, зокрема типову форму № П-№ «Наказ (розпорядження) про надання відпустки.

Тобто, як вбачається із системного аналізу наведених норм законодавства, щорічна та інші види відпусток, які надаються працівникам, оформлюються шляхом видання наказу (розпорядження) за типовою формою № П-3, затвердженою наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці« від 5 грудня 2008 року № 489.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до Міністерства юстиції України із заявою про надання їй щорічної відпустки терміном 30 календарних днів з 09 вересня 2013 року, яку просила приєднати до відпустки, у зв'язку з вагітністю та пологами.

Судом також встановлено, що 04 вересня 2013 року позивачем подано до Міністерства юстиції України заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

При цьому, матеріали справи свідчать, що наказ про надання позивачу оплачуваної відпустки, у зв'язку з вагітністю та пологами, видано Міністерством юстиції України 07 жовтня 2013 року.

Так, з аналізу чинного законодавства слідує висновок, що підставою для надання відпустки є відповідний наказ чи розпорядження роботодавця, який також є підставою для нарахування виплат, пов'язаних з такою відпусткою.

Оскільки наказ про надання позивачу оплачуваної відпустки, у зв'язку з вагітністю та пологами, з 09 вересня 2013 року не видавався, колегія суддів вважає, що відповідач не був зобов'язаний здійснювати нарахування позивачу відповідних виплат з 09 вересня 2013 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_3 заробітної плати за час відпустки за період з 09 вересня 2013 року в порядку, визначеному статтею 21 Закону України «Про відпустки».

Крім того, згідно п.п. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09 березня 2006 року № 268, надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що надання допомоги для оздоровлення при наданні щорічної відпустки є правом Міністерства юстиції України, а не обов'язком.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що позовні вимоги позивача не стосуються питання правомірності дій відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_3 про надання відпустки, у зв'язку з вагітністю та пологами, своєчасності надання такої відпустки, а тому дослідження зазначених питань не є предметом доказування у даній справі.

Враховуючи те, що позивач просить визнати неправомірними дії Міністерства юстиції України щодо невиплати їй з 06 вересня 2013 року заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв'язку з відпусткою, а наказ про надання такої відпуски відповідачем видано лише 07 жовтня 2013 року, колегія суддів вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими.

Також, враховуючи положення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на їх підтвердження.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.

Повний текст ухвали виготовлено 03.03.2015 року.

.

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.