Справа № 826/3592/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 березня 2015 року № 826/3592/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Апарату Верховної Ради України (надалі також - відповідач), в якому просив: - визнати бездіяльність Апарату Верховної Ради України стосовно невиплати одноразової матеріальної допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати на підставі Закону України «Про статус народного депутата України» помічнику-консультанту народного депутата України ОСОБА_2 ОСОБА_1 на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України - протиправною; - зобов'язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1, звільненому помічнику-консультанту народного депутату України ОСОБА_2, одноразову матеріальну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати, передбачену ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у чинній на день звільнення редакції) в розмірі 15 588 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що при звільненні відповідачем всупереч приписів ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не виплачено одноразову грошову допомогу, що свідчить про допущення відповідачем бездіяльності, яка призводить до порушення охоронюваних законом прав та законних інтересів позивача.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності. В обґрунтування своєї правової позиції щодо даного спору зазначав, у зв'язку з відсутністю відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам, Апарат Верховної Ради України, який не є роботодавцем відносно позивача, відповідач не мав законних підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі його тримісячної заробітної плати.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню підлягає з огляду про наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 грудня 2012 року №6408, ОСОБА_1 на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2, було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час її депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу» (надалі також - Закон №3723 -ХІІ) (що підтверджується копією з трудової книжки).

В подальшому, Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 лютого 2013 року №3002, ОСОБА_1 на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2, було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час її депутатських повноважень з поширенням дії Закону №3723 -ХІІ із збереженням раніше присвоєного четвертого рангу державного службовця (що підтверджується копією з трудової книжки).

Фактичні обставини справи свідчать, що 27 листопада 2014 року, у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України ОСОБА_2 (п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю), позивач звільнений з посади помічника-консультанта відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 26 листопада 2014 року №7212.

19 грудня 2014 року позивач звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука Валентина Олександровича з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень у зв'язку зі звільненням в порядку Закону №2790-ХІІ.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача, листом 15/26-182 від 28 січня 2015 року керівник Апарату Верховної Ради України повідомив про те, що частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», який діяв до 31.12.2014, передбачено, що у випадку звільнення помічника - консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Проте, через відсутність бюджетних призначень на оплату праці по головному розпоряднику бюджетних коштів - Апарат Верховної Ради України - не було можливості здійснити виплату одноразової грошової допомоги.

Позивач вважаючи вищевикладені доводи, що фактично слугували підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, необґрунтованими, такими, що суперечать приписам законодавства, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Як встановлено ч.2 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Разом з тим, статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень регламентовані приписами Закону України «Про статус народного депутата України».

Частиною першою ст. 34 Закону №2790-ХІІ, встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника - консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника - консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до абзацу третього частини третьої ст. 34 Закону №2790-ХІІ, на чотирьох помічників - консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

В межах судового розгляду справи підтверджено, що позивач до звільнення працював помічником - консультантом народного депутата з поширенням на нього приписів Закону №3723 -ХІІ, а відтак в силу приписів спеціального нормативного - правового акту, Закону №2790-ХІІ був прикріплений до Апарату Верховної Ради України для кадрового та фінансового обслуговування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність доводів відповідача про відсутність у нього обов'язку щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні.

Поряд з цим, надаючи правову оцінку доводам відповідача про відсутність бюджетних призначень на оплату праці як підставу невиплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, суд виходив із наступного.

Згідно з частиною 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Пунктом 23 частини 7 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України передбачено, що до основних напрямів діяльності Апарату належать організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України, їх помічників-консультантів.

Відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону №2790-ХІІ у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону, помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

В розрізі вищевикладеного, особливу увагу суд звертає на те, що визначена ч. 6 ст. 34 Закону №2790-ХІІ норма є безальтернативною, не передбачає множинного трактування, а її невиконання, у межах спірних правовідносин, розцінюється судом як не дотримання суб'єктом владних повноважень приписів, встановлених статтею 19 Конституції України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на оплату праці по головному розпоряднику бюджетних коштів - Апарат Верховної Ради України, не можуть бути правовою підставою невиконання імперативних приписів чинного законодавства, у межах спірних правовідносин - ч. 6 ст. 34 Закону №2790-ХІІ.

В межах судового розгляду справи, судом встановлено, що місячна заробітна плата помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2, ОСОБА_1, з 1 серпня 2014 року і до звільнення складала 5 196 гривень (підтверджується копією подання народного депутата України ОСОБА_2 від 02.09.2014 р. № 340-2/448), відтак передбачена Законом №2790-ХП, одноразова грошова допомога у розмірі тримісячної заробітної плати складає 5 196 гривень * 3 = 15 588 гривень.

Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач надав суду достатні беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Натомість відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено відсутність бездіяльності у межах спірних правовідносинах.

Керуючись ст. ст. 69-71 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати бездіяльність Апарату Верховної Ради України стосовно невиплати одноразової матеріальної допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати на підставі Закону України «Про статус народного депутата України» помічнику-консультанту народного депутата України ОСОБА_2 ОСОБА_1 на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України - протиправною.

Зобов'язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1, звільненому помічнику-консультанту народного депутату України ОСОБА_2, одноразову матеріальну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати, передбачену ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у чинній на день звільнення редакції) в розмірі 15 588 гривень.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур