Справа № 22590/10
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.03.2015р. м. Київ К-22590/10

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Заїки М.М.

Швеця В.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства фінансів України, треті особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Державного казначейства України, Головне управління юстиції України в Одеській області, Державна судова адміністрація України про стягнення заробітної плати та компенсації за її затримку,

встановила:

У квітні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства фінансів України, треті особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Державного казначейства України, Головне управління юстиції України в Одеській області, Державна судова адміністрація України про стягнення заробітної плати та компенсації за її затримку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2008 року позов задоволено. Стягнуто з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з 1998-2001 роки, з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою за весь період затримки на загальну суму 10848 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2010 року апеляційні скарги Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, представник Державної судової адміністрації України просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_2 з 1976 року по 2003 рік працював головою Кілійського районного суду Одеської області, з 2003 року - суддею Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

Відповідно до довідок Одеського обласного управління юстиції позивачу не в повному обсязі здійснювалося фінансування витрат на оплату заробітної плати, у зв'язку з чим перед ним утворилась заборгованість у сумі 7754,16 грн. Також у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати компенсація втрати позивачем частини доходу у зв'язку з несвоєчасною його виплатою склала 3093,91 грн., що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міськради.

Згідно з Законами України „Про державну службу" від 28 грудня 1993 року № 3724-ХІІ та „Про статус суддів" від 10 лютого 1993 року № 2863-ХІІ заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Розмір фінансування здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України Х „Про судоустрій України", Законів України „Про державну службу" та „Про статус суддів", Указу Президента України від 19 вересня 1996 року № 856/96 „Про додаткові заходи матеріального забезпечення суддів", постанов КМУ від 21 січня 1993 року № 39 „Про умови оплати праці працівників судів" та від 13 грудня 1999 року №2288 „Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів".

Однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів. Важливим механізмом забезпечення такої гарантії є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів шляхом окремого визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів.

Зазначені конституційні гарантії конкретизовано положеннями частини першої статті 31 Закону України "Про Конституційний Суд України", абзацу одинадцятого частини першої статті 11 Закону України "Про статус суддів".

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про статус суддів" гарантії незалежності суддів не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою (частина третя статті 3 цього Закону). Стаття 19 Закону України "Про бюджетну систему України" встановлює, що видатки на утримання судової влади передбачаються у Державному бюджеті України нарівні з органами законодавчої та органами виконавчої влади.

Конституція України визначила механізм захищеності фінансування судової влади, який є обов'язковим як для Верховної Ради України, до повноважень якої належить затвердження Державного бюджету України, внесення до нього змін та контроль за його виконанням (пункт 4 частини першої статті 85), так і для Кабінету Міністрів України, який забезпечує виконання бюджету (пункт 6 статті 116).

Згідно з пункту 1 статті 21 Бюджетного кодексу України управління юстиції є розпорядником коштів нижчого рівня. Порядком виконання Державного бюджету України за видатками, за умови функціонування внутрішньої платіжної системи, затвердженого наказом Державного казначейства України від 10 серпня 2001 року № 140, Головне управління юстиції в Одеській області віднесено до розпорядника коштів 2-го рівня. Розпорядником коштів першого рівня є Міністерство юстиції України, а розпорядником коштів вищого рівня є Міністерство фінансів України.

Статтею 35 Бюджетного кодексу України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів, до 1 січня 2003 року Міністерство юстиції України, а з січня 2003 року - Державна судова адміністрація України, організують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України.

Відповідно до статті 36 Бюджетного кодексу України, а на час утворення заборгованості перед позивачем - статті 26 Закону України „Про бюджетну систему України", Міністерство фінансів України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головними розпорядниками, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу Міністр фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабінету Міністрів України.

На основі аналізу бюджетних запитів, що подаються відповідно до статті 35 Бюджетного кодексу України, а на час утворення заборгованості - статті 26 Закону України „Про бюджетну систему України", Міністерство фінансів України готує проект Закону України „Про Державний бюджет України".

Тому колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно того, що Міністерство юстиції України повинно було подати до Міністерства фінансів України бюджетний запит, тобто розрахунки необхідних витрат судової влади, для закладення їх до проекту Закону України „Про Державний бюджет України", а Міністерство фінансів України повинно було прийняти рішення про включення до проекту Державного бюджету бюджетного запиту Міністерства юстиції України, який складається відповідно до запитів територіальних управлінь юстиції.

За таких обставин, суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі за період з 1998 по 2001 роки.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Держаної судової адміністрації України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства фінансів України, треті особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Державного казначейства України, Головне управління юстиції України в Одеській області, Державна судова адміністрація України про стягнення заробітної плати та компенсації за її затримку - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді М.М. Заїка

В.В. Швець