Справа № 826/591/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 березня 2015 року № 826/591/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Етар"
до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Етар» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Естар») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить суд визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 17 грудня 2014 року.

Позивач не погоджується з висновками Акта перевірки та прийнятим на його підставі податковим повідомленням - рішенням, вважаючи його протиправним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного податкового законодавства. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачем помилково за наслідками перевірки договірних відносин з контрагентом позивача виніс податкове повідомлення - рішення про визначення грошового зобов'язання по податку на прибуток. Крім того, наполягав на протиправності проведення перевірки, за результатами якої винесено оскаржуване податкове повідомлення - рішення, оскільки аналогічний період вже був предметом перевірки податкового органу, за результатами якої складено акт та визначені грошові зобов'язання, шляхом винесення податкових повідомлень - рішень.

Відповідач проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Зауважив, що висновки Акта перевірки являються правомірними та ґрунтуються на достовірних і належних доказах, а надані позивачем документи не можуть вважатись належними доказами виконання договірних відносин, що мали місце між позивачем та його контрагентом. Також зазначав про правомірність дій щодо проведення перевірки, оскільки підставою для її проведення стало отримання податковим органом постанови слідчого про її проведення.

Суд, керуючись приписами частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

У період з 23 жовтня 2014 року по 29 жовтня 2014 року, на підставі наказу ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №1920 від 22 жовтня 2014 року та направлення від 23 жовтня 2014 року №1581, згідно з підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, працівником відповідача була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Етар» з питань правильності нарахування та повноти сплати до бюджету податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинах з ТОВ «Реквере» (, колишня назва ПП «Валга») за період з 01 травня 2011 року по 23 червня 2014 року, за результатами якої складено акт перевірки від 05 листопада 2014 року № 69/26-53-22-01-26-34544778 (далі по тексту - Акт перевірки).

Під час проведення контрольного заходу працівником податкового органу встановлено, зокрема, порушення позивачем вимог пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 242273,00 грн., у тому числі у 2 кварталі 2012 року у сумі 242273,00 грн.

Виявлення зазначених порушень стало підставою для винесення відповідачем 17 грудня 2014 року податкового повідомлення - рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем у сумі 242273,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 121135,00 грн.

Не погоджуючись з виявленими порушеннями та нарахованим грошовим зобов'язанням, ТОВ «Етар» звернулось з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

Розглядаючи посилання позивача на протиправність проведення відповідачем позапланової виїзної перевірки, за результатами якої складено оскаржуване податкове повідомлення - рішення з огляду на проведення податковим органом планової виїзної перевірки, якою було охоплено аналогічний період та вивчались документи, на підставі яких ТОВ «Етар» визначено валові витрати, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Раквере» (, колишня назва ПП «Валга») за період з 01 травня 2011 року по 23 червня 2014 року призначена у зв'язку з надходженням до ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві постанови про призначення позапланової документальної перевірки ТОВ «Етар» () від 23 червня 2014 року, винесеної старшим слідчим з ОВС ВКР СУ ФР ГУ Міндоходів у Житомирській області за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 червня 2013 року №0000074 за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України.

Відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється у разі отримання постанови суду (ухвали суду) про призначення перевірки або постанови органу дізнання, слідчого, прокурора, винесеної ними відповідно до закону у кримінальних справах, що перебувають у їх провадженні.

Наведена норма містить імперативний припис щодо обов'язку податкового органу призначити позапланову перевірку у випадку отримання постанови слідчого у кримінальній справі. При цьому виконання такого обов'язку не передбачає дослідження органом податкової служби підстав призначення відповідної перевірки слідчим, оцінювання правомірності та законності цієї перевірки. Правова оцінка дій слідчого щодо призначення податкової перевірки у рамках кримінальної справи здійснюється у порядку, визначеному кримінально-процесуальним законом.

До того ж, в силу вимог пункту 78.2 статті 78 ПК України обмеження у підставах проведення перевірок платників податків, визначені цим Кодексом, не поширюються перевірки, що проводяться на звернення такого платника податків, або перевірки, що проводяться у межах порушеної кримінальної справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про правомірність дій податкового органу щодо проведення позапланової документальної перевірки позивача.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в постановах від 02 липня 2014 року у справі № К/9991/41558/12, від 22 жовтня 2014 року у справі № К/800/44358/14 та від 03 листопада 2014 року у справі № К/9991/66620/11.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем податкового повідомлення - рішення, суд зауважує на таке.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

При цьому у листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 зазначається, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції, про що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2011 року №1936/11/13-11.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 16.07.1999р. №996-XIV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні названого Закону первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704 з наступними змінами та доповненнями в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Положення №88), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові регістри і бухгалтерська звітність повинні складатись українською мовою. Поряд з українською мовою може застосовуватися інша мова у порядку, визначеному статтею 11 Закону України «Про мови в Україні» (пункт 1.3. Положення №88).

При цьому, у листі від 02.06.2011р. № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції, про що також зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011р. № 1936/11/13-11.

В ході судового розгляду справи встановлено, що у період квітень - травень 2012 року між позивачем та ПП «Валга» мали місце договірні відносини, в рамках яких останнє надавало транспортно-експедиційні послуги на умова доручення від імені, за плату та за рахунок ТОВ «Етар» під час організації перевезення вантажу останнього автомобільним транспортом на території України.

Вартість визначена сторонами внаслідок підписання додатку №1 до договору №02/04 від 02 квітня 2012 року.

Так, вартість доставки за маршрутом Кривий Ріг - Миколаїв та Кривий Ріг - Одеса 20 т. бортовим довжиномір (тентова ним) становить 2125,00 грн. за 1 поїздку без ПДВ, за маршрутом Арселормиттал Кривий Ріг (шламовий) 40 т. самохвал - 270,50 грн. за 1 годину без ПДВ, за маршрутом Арселормиттал Кривий Ріг (ККЦ) - 277,60 грн. за 1 годину без ПДВ.

На виконання названих договірних ПП Валга» складено рахунки на оплату №1312 від 02 квітня 2012 року на суму 54298,56 грн., №1313 від 03 квітня 2012 року на суму 52529,69 грн., №1314 від 04 квітня 2012 року на суму 53305,86 грн., №1315 від 05 квітня 2012 року на суму 53175,95 грн., №1316 від 06 квітня 2012 року на суму 44025,14 грн., №1317 від 09 квітня 2012 року на суму 51920,09 грн., №1318 від 10 квітня 2012 року на суму 41572,01 грн., №1319 від 11 квітня 2012 року на суму 55026,19 грн., №1320 від 12 квітня 2012 року на суму 58791,55 грн., №1321 від 13 квітня 2012 року на суму 58314,40 грн., №1322 від 16 квітня 2012 року на суму 47472,76 грн., №1331 від 27 квітня 2012 року на суму 521043,86 грн.

Також суб'єктами господарювання підписано акти надання послуг за аналогічні дати з ідентичними сумами, а ПП «Валга» складено та надано позивачу податкові накладні.

На обґрунтування реального виконання зазначених перевезень позивач надав суду копії договорів про надання автотранспортних послуг, укладені між ним, як перевізником та його контрагентами - замовниками, відповідно до яких ТОВ «Етар» взяло на себе зобов'язання в порядку та на умовах, визначених договорами, надати замовникам автотранспорті послуги по перевезенню у міжміському сполученні металопродукції або інших вантажів, виписані рахунки на оплату, а також підписані із замовниками акти надання послуг та складені позивачем податкові накладні.

Однак, суд критично ставиться до наданих позивачем документів.

Так, наданий позивачем договір №02/04 про надання послуг, сторонами якого є позивач та ПП «Валга» не містить підписів та печаток суб'єктів господарювання.

Рахунки на оплату, акти надання послуг та податкові накладні, надані ТОВ «Етар» на підтвердження необхідності існування договірних відносин з ПП «Валга», підтверджують надання позивачем автотранспортних послуг третім особам у своїй більшості у березні 2012 року, у той час як договірні відносини між позивачем та ПП «Валга» мали місце у квітні 2012 року, тобто після надання послуг позивачем своїм замовникам.

Також позивачем ані до адміністративного позову, ані під час розгляду справи не надано товарно-транспортних накладних, які підлягали оформленню для здійснення міжміських перевезень, що на переконання суду також свідчить про відсутність реального виконання ПП «Валга» таких перевезень.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт здійснення господарських операцій з отримання послуг від контрагента ПП «Валга», а тому віднесення сум, сплачених названому підприємству за послуги, до складу валових витрат є безпідставним, що свідчить про правомірність донарахування податковим органом позивачу сум податку на прибуток із застосуванням штрафних (фінансових) санкцій спірним податковим повідомленням - рішенням.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про судовий збір, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Законом України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору складає 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня - на рівні 1218,00 грн.

Враховуючи розмір майнових вимог, позивачу, в даному випадку, за звернення до адміністративного суду із майновим позовом слід було сплатити 4872,00 грн.

Водночас, частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1419,03 грн., а тому враховуючи, результат розгляду адміністративної справи та розмір сплаченого судового збору, решта суми судового збору у розмірі 3452,97 грн. підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Етар» відмовити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Етар» () на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код 38004897, банк отримувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку 820019, р/р 4007, код класифікації 22030001) судовий збір у розмірі 3452,97 грн. (три тисячі чотириста п'ятдесят дві гривні дев'яносто сім копійок).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник