Справа № 2а-1870/7313/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

24 березня 2015 року м. Київ К/9991/42243/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування постанови, за касаційною скаргою Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (далі - перевізник), звернулося з позовом до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - прикордонна служба), у якому просило скасувати постанову № 76 від 19 вересня 2011 року про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, передбачене частиною 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», якою на перевізника накладено стягнення в розмірі 8500 грн. (далі - спірна постанова).

В обґрунтування позову посилався на те, що перевізник вказаного правопорушення не вчиняв, а тому відповідальність за порушення зазначеного Закону має бути покладена на інших осіб.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі перевізник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 19 вересня 2011 року на Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» накладено стягнення в розмірі 8500 грн. за правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень». Виявлено, що перевізником не виконано обов'язку перевірки перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявності у пасажира - неповнолітнього громадянина Таджикистану ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, документів, необхідних для в'їзду до держави прямування. Зокрема у паспорті його матері виявлено відсутність відомостей про нього, як того вимагає чинне законодавство.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що підстав для скасування спірної постанови немає.

Так, згідно За змістом частини 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про прикордонний контроль» паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з'ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Частинами 1,2 та 4 статті 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов'язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред'явити їх перевізникові на його вимогу.

Перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні, крім обов'язків, передбачених статтею 22 цього Закону, зобов'язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред'явника, або документа, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред'явив необхідні документи.

За невиконання обов'язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього документів, зазначених у частині другій цієї статті, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, правильно виходив з положень Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Республіки Таджикистан про взаємні поїздки громадян, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 29 серпня 2002 року (далі - Угода).

Так згідно статті 1 Угоди громадяни держави однієї Сторони, незалежно від місця постійного проживання, можуть в'їжджати, виїжджати, прямувати транзитом і перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють у цій державі, по документах, зазначених у Додатку до цієї Угоди.

При цьому, пунктом 2 Примітки цієї ж Угоди визначається, що неповнолітні громадяни Республіки Таджикистан (до 16 років) прямують за кордон у супроводі батьків, або їхніх законних представників, у паспорти яких внесені у встановленому порядку відомості про них.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач ухвалюючи спірну постанову про накладення стягнення на позивача, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, як того вимагає стаття 19 Конституції України. Тому підстав для задоволення позовних вимог і скасування зазначеної постанови суб'єкту владних повноважень немає.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд не врахував положення статей 2, 12, 13 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Так, згідно вимог статті 2 вказаного Закону справи про правопорушення, передбачені статтею 1 цього Закону, розглядають відповідні органи охорони державного кордону України.

Від імені органів охорони державного кордону України розглядати справи про правопорушення та накладати штрафи мають право начальники органів охорони державного кордону України та їх заступники.

За приписами частин 1 статей 12, 13 цього Закону посадова особа органу охорони державного кордону України, уповноважена накладати штрафи, приймає відповідне рішення протягом п'ятнадцяти днів після надходження протоколу про правопорушення та інших матеріалів справи. Рішення оформляється постановою відповідної особи.

Постанову про накладення штрафу, що прийнята посадовою особою, зазначеною у статті 2 цього Закону, може бути оскаржено протягом десяти днів з дня її винесення до місцевого суду за місцезнаходженням відповідного органу охорони державного кордону України, рішення якого є остаточним.

Враховуючи наведені положення Закону рішення суду першої інстанції щодо спірної постанови є остаточним і оскарженню не підлягає.

Таким чином, переглядаючи дану справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції вийшов за межі, надані Законом повноважень. Суду апеляційної інстанції слід було виходити з положень пункту 1 частини 4 статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом), оскільки в цій частині справа не підлягала апеляційному розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Згідно із статтею 13 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які беруть участь у справі, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, забезпечується право на апеляційне та касаційне оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами частин 1 і 2 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Тобто, чинний процесуальний Закон визначає умови для забезпечення касаційного оскарження судових рішень.

Оскільки постанова суду першої інстанції у даній справі є остаточною і оскарженню не підлягає, а тому така не підлягає розгляду в порядку апеляційного так і касаційного провадження.

За таких обставин, касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтею 211 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Закрити касаційне провадження у справі за адміністративним позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування постанови, за касаційною скаргою Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року .

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

О.П. Стародуб