Справа № 817/33/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/33/15

10 лютого 2015 року 11 год. 50хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сало А.Б. за участю секретаря судового засідання Школяр О.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Максимчук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до Реєстраційної служби Острозького районного управління юстиції Рівненської області в особі державного реєстратора Максимчука Віталія Миколайовича
про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинення певних дій, -
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Реєстраційної служби Острозького районного управління юстиції Рівненської області, в особі державного реєстратора Максимчука Віталія Миколайовича (далі - держреєстратор Реєстраційної служби Острозького РУЮ Максимчук В.М.) про визнання протиправними дій щодо відмови у державній реєстрації права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями літ."А-1" по АДРЕСА_1., скасування рішення від 08.12.2014 №17814946 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, та зобов'язання вчинення дій щодо проведення державної реєстрації права власності такого майна.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що позивач, на підставі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25.12.2013 у справі №567/554/13-ц та рішення Острозького районного суду Рівненської області від 23.01.2014 у справі №567/244/13-ц, звернувся із заявою до Реєстраційної служби Острозького РУЮ для проведення державної реєстрації права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями (літ."А-1") по АДРЕСА_1. Проте, державним реєстратором Реєстраційної служби Острозького РУЮ Максимчуком В.М. було прийнято рішення від 08.12.2014 №17814946 про відмову у реєстрації прав, оскільки право власності на вказаний обєкт (цілу його частину) вже зареєстроване за ОСОБА_4.

На переконання представника позивача, таке рішення є не обґрунтованим, упередженим та неправомірним, оскільки рішенням суду у справі №567/554/13-ц скасовано свідоцтво про право власності нерухомого майна в 1/4 частині, а рішенням суду у справі №567/244/13-ц визначено право власності на частину будинку за ОСОБА_3 Відтак, оспорюване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки порушує права позивача гарантовані ст.41 Конституції України та ст.ст.319, 321 ЦК України. Просила позов задовольнити повністю.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що Реєстраційна служба Острозького РУЮ не має жодних заперечень проти реєстрації права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями (літ."А-1") по АДРЕСА_1. за позивачем, проте, право власності на вказаний житловий будинок вже зареєстроване за ОСОБА_4 - на весь об'єкт. Частки у праві володіння даним об'єктом нерухомого майна, як декількох суб'єктів права спільної сумісної власності, не визначені, свідоцтво про право власності від 02.04.2013 №1908708 не анульоване, а тому, зі свого боку, відповідач не вбачає будь-яких порушень чинного законодавства України при прийнятті оспорюваного рішення, оскільки при його прийнятті, діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений діючим законодавством України. Відтак, рішення від 08.12.2014 №17814946 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на 1/4 частини вказаного об'єкта нерухомого майна є правомірним. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом, рішенням колегії судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 25.12.2013, яким скасовано рішення Острозького районного суду від 24.10.2013, у справі №567/554/13-ц - визнано незаконним та скасовано рішення Вельбівненської сільської ради від 12.12.2012 №70, в частині оформлення 1/4 частини права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на 1/4 частину вказаного будинковолодіння, виданого 02.04.2013.

В свою чергу, рішенням Острозького районного суду від 23.01.2014 у справі №567/244/13-ц, яке ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 03.03.2014 залишене без змін - за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.

За таких обставин, в листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Реєстраційної служби Острозького РУЮ із заявою (за реєстраційним №9208500) про проведення державної реєстрації за ним права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями (літ."А-1") по АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності в результаті поділу спільно-сумісного майна.

За результатами розгляду поданої заяви, державним реєстратором Реєстраційної служби Острозького РУЮ Максимчуком В.М. прийнято рішення від 08.12.2014 №17814946 про відмову у реєстрації даного майна (а.с.5).

Як вбачається із змісту вказаного рішення, оскільки право власності на вказаний житловий будинок вже зареєстроване за ОСОБА_4, про що їй видане відповідне свідоцтво від 02.04.2013 №1908708 про право власності на весь об'єкт, державна реєстрація права позивача можлива лише за умови анулювання свідоцтва від 02.04.2013 №1908708, скасування рішення держреєстратора Іванової Г.Р. від 02.04.2013 за №1326176 та визначення часток у праві володіння об'єктом нерухомого майна всіх суб'єктів права спільної сумісної власності згідно з рішенням суду.

Будучи незгідним із вказаним рішенням державного реєстратора позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення держаної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.3 ст.3 Закону №1952-IV, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону №1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1952-IV передбачено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначений ст.24 Закону №1952-IV є вичерпним та розширеному тлумаченню не належить.

Статтею 24 Закону №1952-IV передбачено, що у державній реєстрації права власності може бути відмовлено у випадку якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Разом з тим, ч.4 ст.24 Закону №1952-IV передбачає, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (далі - Порядок №868).

Частиною 1 статті 15 Закону №1952-IV та пунктом 15 Порядку №868 встановлено, що під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком (п.36 Порядку №868).

За змістом пп.10 п.37 Порядку №868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 23.01.2014 у справі №567/244/13-ц визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. (а.а.с.7-9).

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 03.03.2014 залишено без змін рішення Острозького районного суду Рівненської області від 23.01.2014, а тому, в силу вимог ст.223 ЦПК України, рішення у справі №567/244/13-ц набрало законної сили.

Таким чином, рішення Острозького районного суду Рівненської області від 23.01.2014 є документом, що підтверджує виникнення за ОСОБА_3 речового права на частку нерухомого майна, житлового будинку по АДРЕСА_1., є документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація такого права.

Поряд з цим, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25.12.2013 у справі №567/554/13-ц визнано незаконними та скасовано рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області від 12.12.2012 №70 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02.04.2013 №1908708 в 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. за ОСОБА_4 (а.а.с.13-14), яке відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, набрало законної сили.

Таким чином, Апеляційний суд Рівненської області, скасовуючи документ, на підставі якого проводилася державна реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно, та свідоцтво, яке видане в результаті державної реєстрації такого права власності на весь об'єкт за ОСОБА_4, в 1/4 частини права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1., фактично визначив частку ОСОБА_4 у праві володіння об'єктом нерухомого майна, що становить 3/4 частини такого нерухомого майна.

Відтак, твердження відповідача про неможливість реєстрації права власності 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. за ОСОБА_3, на підставі не скасованого свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.04.2013 №1908708 та не визначеності часток у праві володіння об'єктом нерухомого майна на всіх суб'єктів права, є безпідставним та таким, що призвело до прийняття не обґрунтованого, упередженого та неправомірного рішення, оскільки у позивача були всі наявні підстави для звернення до Реєстраційного органу щодо державної реєстрації такого права власності.

В свою чергу, на підставі прийнятих рішень судів, позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення державної реєстрації права власності на вказаний вище об'єкт нерухомого майна.

В силу частини 1 статті 72 КАС України, встановлені вище означеним судовим актом факти мають преюдиціальне значення в рамках досліджуваного адміністративного спору та доведенню знову не підлягають.

Окрім того, у справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України (рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 ) Європейський Суд наголосив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що рішення державного реєстратора від 08.12.2014 №17814946 про відмову у державній реєстрації права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями літ."А-1" по АДРЕСА_1. є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача, в цій частині - задоволенню.

В свою чергу, статтею 9 Закону №1952-IV передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Отже, законодавець наділив даний орган та його посадових осіб дискреційними повноваженнями при прийнятті управлінського рішення.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Враховуючи вищезазначене, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

З огляду на вказане, право відповідача на вчинення дій з державної реєстрації та видачі відповідного свідоцтва про право приватної власності є дискреційним повноваженням, а тому задоволення позовних вимог в цій частині є формою втручання в дискреційні повноваження державного органу.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на вищевикладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Реєстраційної служби Острозького районного управління юстиції Рівненської області №17814946 від 08 грудня 2014 року "Про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень" у державній реєстрації права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями літ. "А-1" приватної власності, що розташований у АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 36,54 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.